Tõnis Saarts   Politoloog Tõnis Saartsiga tuleb juttu valimistest, lubadustest, mõjutamisest, ühiskonna polariseerumisest ja diaglobaliseerumisest.    Tavaliselt on nii, et pärast valimisi, kui moodustatakse valitsus, hajub korraks tolm. Hea poliitiline tava näeb ette, et valitsusele antakse sada kriitikavaba päeva, aga seekord ei ole nii läinud ning tundub, et nii tormilist algust vist ei ole ühelgi valitsusel olnud. Opositsioon süüdistab koalitsiooni ühiskonnale valetamises ja kõik keerleb maksutõusude ümber, mida eelnevalt valimisreklaamides välja ei lubatud. Meenutuseks, et valimisreklaamides räägiti tasakaalus eelarvest. On see siis valijatele valetamine, nagu opositsioonierakonnad nüüd väidavad, või ei? Ja kas valimisreklaam peabki nii tehniliseks minema?  Kas tegemist on valetamisega, sõltub valetamise definitsioonist. Minu jaoks on valetamine ikkagi niisugune olukord, kus on mingisugused andmed, mingi teave ja ma sihilikult ei räägi sellest, vaid varjan või ilustan seda. Antud juhul ma täpselt ei tea, mis info Reformierakonna juhtidel vahetult enne valimisi seoses eelarve- või majandussituatsiooniga oli. Kui me vaatame Eesti eelarvesituatsiooni, maksupoliitikat või eelarvepoliitikat, siis on majandusteadlased minu meelest juba viimased kümmekond aastat rääkinud, et tänase maksusüsteemiga, arvestades ka ühiskonna hoopis teisi ootusi, kui oli näiteks üheksakümnendatel aastatel, edasi minna ei saa — see muutus peab paratamatult mingi hetk tulema. Geopoliitilisest reaalsusest tulenes see, et me tõstsime väga tugevalt kaitsekulutusi — kahelt protsendilt kolmele. See on päris suur tõus. Oli selge, et seda tuleb millegagi katta. Erakondadel oli ka üsna kulukaid valimislubadusi —midagi pidi ju sealt ka sisse minema. Nii et oli väga raske mitte kuidagi märgata, et eelarvega tekib tõepoolest probleem, tekib auk. Küsimus on, kui pikalt ja kui suureks tal lastakse paisuda, kas, millal ja kuidas üldse eelarve tasakaalu poole liigutakse. Minu meelest oli kõigile, kes veidikenegi Eesti poliitikat ja majandust on jälginud, päevselge, et on vajadus maksumäärad üle vaadata.  Kui natuke minevikku kaevata, siis kas valetamise narratiiv seisab püsti, kui meenutame näiteks, et Keskerakond on valimistest valimistesse lubanud astmelist tulumaksu, aga sellisel kujul ei ole seda kunagi ellu viinud. Või kui Isamaa lubas peretoetuste tõusu ja pensionisamba vabaks laskmist, siis mis vahenditest seda tehakse — need on asjad, mis on alati jäetud ütlemata. Kas siis nemad on varem ka valijatele valetanud?  No seda võiks küsida, aga teisest küljest on ka üsna selge, et me ei saa eriti koalitsioonivalitsuse tingimustes eeldada, et poliitikud viivad sajaprotsendiliselt oma lubadused ellu. Koalitsiooniläbirääkimistel pühitakse teatud lubadused niikuinii laualt, kompromiss üritatakse leida raskemates radikaalsemates reformides. Ükski valija ei saa eeldada, et valimisprogrammis kõik sajaprotsendiliselt ellu rakendub. Reaalsus, ühiskond ja majandus muutub meie ümber, mistõttu lubadused, mis on antud valimisperioodi alguses, ei pruugi valimisperioodi lõpuks enam üldse olla nii relevantsed. Kogu ühiskondlik foon ja majandussituatsioon, võib-olla ka geopoliitiline reaalsus võib oluliselt muutuda. 2019. aasta valimistest ma ei mäleta, et keegi oleks väga rääkinud kriisiennetusest, epideemiate vastu võitlemisest, sest koroonakriis oli täiesti ettearvamatu sündmus. Samuti 2007, kus valimiskampaania keskendus pronkssõdurile. Jah, see oli oluline sündmus, aga tegelikult täitis kogu järgnevat valimisperioodi 2011. aastani majanduskriis, et ka Reformierakond pidi praktiliselt enamiku oma väga olulistest lubadustest ringi tegema, näiteks selle, et langetatakse väga hoogsalt üksikisiku tulumaksu. See jäi kõik seisma ja nüüd see hoopis tõuseb.  Nii et on paratamatus, et valija on ikka pisut pettunud, sest keegi ei saa kunagi oma programmi täies mahus ellu viia, kuna koalitsioonivalitsused on meie poliitilisest situatsioonist tulenevalt paratamatus?  See, et mingi osa elanikkonnast on valimistulemustes ja selles, mis edasi saab pettunud, on paratamatu, eriti kaotajate leeris. Aga teisest küljest ei tohiks unustada, et esindusdemokraatias on niisugune oluline mõiste, ingliskeelne termin responsiveness. Ma tõlgiks selle avalikkuse ootustega vastavuses olemisena. Ja esindusdemokraatia mudel toimib ikkagi siis, kui poliitikud üldiselt jälgivad, millised on valijaskonnas levinud meeleolud, ootused ja nii edasi. Kui poliitikud seda ei jälgi või vilistavad sellele, siis ei kannata mitte ainult nende erakondade või poliitikute renomee, vaid tegelikult mõjub see õõnestavalt ka demokraatiale, sellepärast, et inimesed ei saa aru, kuidas valimised midagi muudavad — lubatakse, aga tegelikult toimub midagi muud, tegeletakse mingite muude probleemidega.  Siis öeldakse, et poliitikud on inimestest, ühiskonnast võõrdunud?  Just. Et teatud vastavus avalikkuse ootustega peab kahtlemata olema, eriti väga olulistes küsimustes, nagu maksuküsimused. Minu kriitika on see, et tegelikult oleks olnud korrektne neist rääkida. Isegi kui me ei saa antud juhul rääkida valetamisest, oleks Reformierakonna poolt olnud korrektne kui mitte maksudebatti algatada, siis vähemalt mitte üritada seda marginaliseerida, Ma usun, et see oli reformierakondlastele selge, et tegemist on olulise teemaga.  Eriti arvestades, et Reformierakond oli ka eelmises valitsuses.  Muidugi oli Reformierakonnal keeruline selle teemaga kaasa minna, sest nende vastaserakond EKRE ütles, et nemad langetavad makse. Ja Reformierakonna maksupoliitika ajaloos on domineerinud sõnumid, et nad pigem langetavad makse. Eesti maksusüsteem on maailma parim, see ei vaja mingisugust remonti — seda mantrat on räägitud vähemalt kakskümmend aastat.  Oleme siin peenhäälestamist kuulnud..  Siin oli seda nihet üsna keeruline teha.Tõnis Saarts Autor/allikas: Siim Lõvi /ERR Siit jõuame teise teemani, mida on viimased poolteist nädalat kedratud — kodanikuühendus SALK (Sihtasutus Liberaalne Kodanik), mis toetab liberaalset maailmavaadet. Konservatiivne tiib on pärast Eesti Ekspressi artiklit olnud väga üles keeratud, väites, et tegu on keelatud annetusega.   Samas vaadates konservatiivset poolt, on seal neid ühendusi, kes on moel või teisel toetanud konservatiivset maailmavaadet ju oluliselt rohkem ja pikema aja jooksul — saame rääkida Parvel Pruunsilla toetusest Isamaale, Isamaa suurtoetajast Margus Linnamäest, kes omab Postimeest, mille arvamusküljed toetavad väga tugevalt just konservatiivset maailmavaadet.   SAPTK (Sihtasutus Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks) aitab Objektiivi abil EKRE maailmapilti tugevdada. Ühiskonnauuringute Instituut on samuti pigem konservatiivseid väärtusi toetavate küsitluste korraldaja. Ja nüüd ütleb Isamaa, et SALK tegi valimised ära ja aitas koalitsiooni võimule.   Oli see nii, kas SALK tegi need valimised ära?  Olles ise väga palju puutunud kokku avaliku arvamuse küsitluste ja valimiseelsete uuringutega, on mul üsna keeruline selle kriitikaga nõustuda, sellepärast, et see, millega SALK tegeles, ma ütleks — tere tulemast 21. sajandisse, nii valimiseelseid uuringuid tehaksegi. Ehk sa kaardistad oma toetajad ja nende väärtused, üritad luua laiemat ühiskondlikku pilti sellest, kuidas eri valijarühmad mingitesse teemadesse suhtuvad. SALK deklareeris juba algusest peale, et nende eesmärk on ennekõike toetate liberaalseid erakondi. Ja seda nad ka tegid. On muidugi küsimus, kuidas sedasorti sihtasutuste või organisatsioonide tegevust reguleerida, millised nõuded siin peaksid olema. Eelmises riigikogus Isamaa ju vetostas eelnõu, mis seda tüüpi organisatsioone üritas reguleerida. Muidugi on siin jõus terve hulk küsimusi, et kuidas neid organisatsioone defineerida: kas me saame öelda, et nad töötavad kindlate erakondade jaoks, on erakondadega seotud? Õigusteadlased oskaksid paremini vastata, aga küsimusi õhus.  Kas SALK tegi midagi teistsugust? On nende käitumismustrites mingeid muid tunnuseid, kui neil, keda ma enne loetlesin ja kes pigem konservatiivset maailmavaadet on toetanud?  Mida SALK tegi, oli see, et erinevalt Ühiskonnauuringute Instituudist, kelle küsitlused on olnud avalikud, ei avaldanud SALK oma tulemusi, ei jaganud neid meediaga. Pigem andis need erakondadele, kes nende meelest vajasid maailmavaateliselt seda toetust. See, milliseid meetodid nad edasi kasutasid, on suhteliselt standard. See, et on erinevad mõttekodasid, kellel on andmeanalüüsi võimekus, kes teevad valimiseelseid uuringuid ja kellel on teatud maailmavaateline kallak — see on tänastes Lääne demokraatiates väga levinud. Mind mõnevõrra isegi üllatab, et Eesti erakonnad avastasid alles nüüd potentsiaali, mida sotsioloogilised valimiseelsed uuringud pakuvad. Ma oleks eeldanud, et nad on oma ressursse juba varem sinna pannud ja aru saanud, milleks sedasorti uuringud võivad väga kasulikud olla. Aga kuna küsimus oli, kas SALK midagi väga oluliselt mõjutas, siis valimiskäitumine ja üldse valimissituatsioon — seal on niivõrd palju tegureid ja muutujaid mistõttu öelda, et üks organisatsioon oli otsustav, ma arvan, et see oleks kindlasti liialdus. Mingisugune mõju neil oli, aga kui suur — on lahtine küsimus. Nad on ise ka tunnistanud, et ei suutnud väga paljudes asjades adekvaatseid prognoose teha ja panid mööda. Mis puutub andmeanalüüsi, siis valimiskäitumine on nii paljudest teguritest sõltuv, et seda filigraanselt ette mudeldada on võimatu.  Seda, et venemeelne Koos niisuguse häältesaagi saab, ei osanud keegi ette näha. Nemad panid radari alt läbi?  Absoluutselt, Eesti meedia magas selle maha, SALK magas selle maha, poliitikateadlased magasid selle maha. Aga see on muidugi mõistetav, sellepärast, et see inforuum, kus meie toimetasime — sinna see meelsus või meeleolu ei jõudnud.  Nii et võib öelda, et ühendusega SALK, Ühiskonnauuringute Instituudi ja pärast valimisi loodud mõttekojaga PESA on Eesti poliitmaastik justkui professionaliseerumas?  Ma ütlen veel, et tere tulemast 21. sajandisse — nii tehaksegi valimiseelsed uuringuid ja professionaalsed erakonnad oskavad neid kasutada ja väärtustada.  Kust läheb mõjutamise ja manipuleerimise vahe, kas Eestis on keegi valijaid manipuleerinud?  Valijaid saab manipuleerida väga mitmel mitmel viisil. Saab üle võimendada teatud ühiskondlikke hirme ja kartusi, anda teatud sõnumeid — kui sa tead, milliselt valijarühmalt sul millised väärtused, kartused ja ootused on, saad sellele mängida. Seda on poliitika algusest peale tehtud. Siin ei ole midagi erilist või isegi ainuomast demokraatlikule poliitikale.  Aga miks on inimesi nii lihtne manipuleerida?  Sellele peaksid vastama psühholoogid. Sotsiaalses kontekstis võivad manipulatsioonid olla mõnikord väga edukad, ka isikliku elu kogemustest me kõik seda teame.  Veel üks küsimus, mis kerkis viimaste valimiste valguses — sotsiaalteadlaste poole valimine. Tõnis Leht ei ole saladust teinud, et ta esindab politoloogina liberaalseid vaateid, olles liitunud ühendusega SALK. Martin Mölder, kelle avalikud seisukohad on kogu aeg olnud konservatiivset maailmapilti toetavad, on liitunud pärast valimisi moodustatud PESA-ga.   Kuidas see politoloogi kutse-eetikaga sobitub, et ta end mingi konkreetse maailmavaatega seob ja kas ta muutub teiste politoloogide seas sellega nii-öelda rikutud kaubaks või on see okei?  See on keeruline küsimus. Paljud poliitika- ja sotsiaalteadlased täidavad avaliku intellektuaali või eksperdi rolli, aga on samas kodanikud, kellel on minu meelest täielik õigus oma poliitilisi eelistusi ja väärtusi väljendada ning neist rääkida. Kui me võtame Martin Mölderi ja selle kirja, mis oli seotud abieluvõrdsuse eelnõuga, kus nad olid pigem sellele vastu või kriitilised, siis mina küll kaitseks Martinit, sest minu meelest on ta väga selgelt oma seisukohta põhjendanud. Kui lugeda artiklit, kus ta sellest kirjutas, tõi ta välja, et uuringute järgi on Eesti ühiskonnas tõepoolest selge polariseerumine tekkinud. See pool, kes on kriitilisem, on kerges ülekaalus. Ehk ta põhjendas rohkem kui ekspert, mitte nii, et need on tema väärtused. Ma arvan, et selles mõttes käitus ta õigesti.  Aga sotsiaalteadlaste neutraalsus laiemas skaalas on niisugune teema, kus me peaksime küsima, kas sotsiaalteadlased ja poliitikateadlased saavad üldse olla läbinisti neutraalsed. Sest paratamatult me tegutseme mingisuguses aegruumis, mingisuguses kontekstis, meil on teatud väärtused ja arusaamad, mis tulenevad juba sellest. Ja ma ütleksin, et täielik neutraalsus võib mingil hetkel olla isegi ohtlik või taunitav. Aasta tagasi kirjutasin ma arvamusartikli Sirpi, mille pealkiri oligi "Sõda Ukrainas ning sotsiaalteadlaste neutraalsus ja vastutus". Mainisin seal üht huvitavat episoodi enne, kui sõda hakkas. 22. veebruaril tunnustas Vladimir Putin Donetski ja Luganski rahvavabariikide iseseisvust ja oli näha, et sündmused hakkavad järjest kerima. Vaatasin sel õhtul BBC-d ja mind hämmastas väga paljude Briti rahvusvaheliste suhete ekspertide, poliitikateadlastega ja ajakirjanike seisukoht, mis üritas olla võimalikult neutraalne. Sõnum oli umbes selline, et kahtlemata on õhus terve hulk küsimusi, mis on seotud rahvusvahelise õiguse ja sellega, mis võib järgneda, aga teisest küljest on Donetski ja Luganski inimesed nii palju kannatanud ja nüüd tuli Putin neile appi. Enne sõda oli Lääne teaduskirjanduses ja poliitikateadlaste seltskonnas niisugust narratiivi üsna palju, et see, mis Ukrainas toimub, on tegelikult kodusõda. Ja võetigi kodusõja hästi neutraalne narratiiv, aga me teame, kust see narratiiv tegelikult tuli.  Ma usun ja loodan, et need, kes seal BBC-s esinesid, on seda liiki neutraalsusest loobunud, sest seda liiki neutraalsus trambib jalge alla muud väärtusedm mida me peame oluliseks.  Aga võib-olla peaks vaatlema lahus seda ruumi, kus me ise tegutseme ja siis seda kõrval toimuvat — üks asi on kommenteerida eksperdina teises riigis toimuvat ja sõda on veel eriti ekstreemne olukord, teine asi on kujundada väärtusi meie enda ühiskonnas.  Kahtlemata ei olnud mu sõnum see, et sotsiaalteadlased ei tohiks püüda olla neutraalsed, kindlasti nad peavad püüdma olla neutraalsed, võimalikult tasakaalustatud. Aga samal ajal arvan ma, et kui nad leiavad kodanikena, et mingisugused arengud lähevad nende väärtuspildi ja arusaamadega väga vastuollu, siis ma ei näe põhjust, miks nad ei võiks sekkuda. Muidugi peavad nad andma endale aru, et siin on teatud piirid ja kui sa oled liiga tugevalt maailmavaateliselt kallutatud, võib kahtlemata su usaldusväärsus eksperdina kannatada. Ja mida kindlasti ei tohiks teha, ja ma tõesti loodan, et sotsiaalteadlased seda ei tee, et nad maailmavaatelisele suuna või teatud kallutatuse kannavad üle oma professionaalsesse tegevusse. Näiteks õpetades üliõpilasi, agiteerides neid teatud maailmavaate kasuks hääletama, seda toetama. Või üritavad oma professionaalses teadustegevuses kaalutletult mingisuguseid andmeid vaadata või mingist nähtusest kirjutada. Professionaalses poliitikateaduslikus tegevuses peab kindlasti neutraalsus säilima nii palju, kui see on võimalik.  Kas Eestis on keegi olnud professionaalses tegevuses kallutatud?  Nii palju kui mina olen Eesti sotsiaal- ja poliitikateaduste töid-artikleid lugenud, ei ole mul ausalt öeldes küll professionaalsete teadusartiklite või artiklikogumike puhul tekkinud küsimust, et need on väga selgelt kallutatud, võib-olla mõnede teemade suhtes, näiteks siinne rahvuspoliitika ja tõlgendused pronksiööst. Aga üldiselt ei ole tunnet, et minu professionaalset valuläve oleks ületatud. Seda praktiliselt ei ole olnud või siis on väga harva.  Kas te enda puhul jälgite, et teie professionaalsetes sõnavõttudes ei paistaks välja teie isiklikud eelistused?  Jah, üritan seda võimalikult palju jälgida, olla nii palju kui võimalik neutraalne ja tasakaalustatud, aga kahtlemata on meil ka ekspertidena arusaamad ja tõlgendused maailmast, nii et absoluutne neutraalsus, nagu me rääkisime, ei tule kindlasti ka minu puhul välja.  Aga valimas käite?   Jah  Ma ei küsi loomulikult, keda te valisite, vaid mille põhjal te oma valikuid valimistel teete? Ega ometi valimislubaduste?  Ennekõike teatud maailmavaate baasil, mis mul on. Jah, niisugused üksiklubadused üldiselt minu isikliku valimisotsust ei ole väga palju mõjutanud.Tõnis Saarts Autor/allikas: Siim Lõvi /ERR Uudsuse iha on valijaid alati saatnud — valimisteks on ikka ja jälle uusi tooteid turule toodud ehk aeg-ajalt sünnib uusi erakondi. Nende realiseerimisaeg jääb sageli üsna lühikeseks — tullakse suure pauguga nagu supernoova, aga siis kustutakse kiiresti.   Millest see tuleb, et valijaid langevad ikka ja jälle sellesse lõksu või usuvad, et on võimalik, et keegi teeb poliitikat teistmoodi?   Suhteliselt väike osa inimestest osaleb poliitikas ja nad vahetavad erakondi. Natuke nagu Krõlovi valm — pane mispidi tahes inimesed istuma, muusika tuleb ikka lõpuks sama.  Jah, aga inimesed usuvad väga erinevaid asju, sellel püsib ka näiteks reklaamitööstus. Ma arvan, et uute erakondade tulekut ei peaks alati tingimata vaatama negatiivsena. See variant, kus poliitikamaastik on ülistaatiline, kus kõikide erakondade positsioonid on valimistulemustel paika loksunud, võib-olla mõned protsendid kõiguvad sinna-tänna — niisugune situatsioon on muide 50ndatel-60ndatel Euroopa demokraatiates olnud. Aga see, et tulevad uued erakonnad näitab, et ühiskond uueneb, tekivad uued teemad, konfliktid ja tihtipeale on vanadel erakondadel keeruline neid hõlmata. Vanadel erakondadel on rajasõltuvuse efekt — kui sa oled teatud ideoloogilises suunas teatud sõnumitega läinud, nii sinu valijad kui ka erakonna liikmed on niisuguse ideoloogilise ampluaaga harjunud, on midagi täiesti radikaalset uut tuua suhteliselt keeruline. Ja seda me Eesti erakondade puhul, mis on päris vanad, päris hästi teame. Ukse avavad uued parteid, kes toovad mõnes mõttes uusi teemasid ja uusi lähenemisi. Osa neist parteidest on loomulikult protestiparteid. Ühiskonnas on alati teatud pettumus, protest, mis läheb mõnikord suuremaks, mõnikord kahaneb. Ja alati on neid, kes usuvad eliidi kriitilisi erakondi ja poliitikuid ning hääletavad sedasorti parteide poolt. Tihtipeale on protestierakonnad populistliku suunitlusega. Aga poliitikateadustes ei räägita populismist kui valija hulgas populaarsete, kuid võib-olla kulukate ja lühinägelike valimislubaduste jagamise sildi all. Me siin ei vaata populismi nii, vaid see on arusaam, et ühiskonnas on kaks gruppi: riukalik korruptiivne eliit ja vooruslik rahvas, lihtsad inimesed.  Maa sool.  Just. Ja nüüd see riukalik ja korruptiivne eliit on rahvalt võimu ära võtnud ning populistlikud poliitikud ja parteid on need, kes toovad selle tagasi. Poliitikateadustes tarvitatakse sõna õhuke ideoloogia — niisugune kandev idee. Aga kui me mõtleme sellele, kui see populistlik erakond saab ise võimule, on kaua võimul, siis kes on siis see rahvas ja kes on see eliit, ja kuidas see konflikt siis ellu jääb. Tõenäoliselt tuleb siis mõni muu populistlik erakond.  Miks nende eluiga ikkagi nii lühikeseks jääb, miks neis nii kiiresti pettutakse?  Osa uutest erakondadest õnnestub, osa mitte. Seal on väga erinevaid tegureid. Minu kolleegid Suurbritannia Birminghami ülikoolist on seda fenomeni Kesk- ja Ida-Euroopa uute demokraatiat puhul uurinud. Nemad on välja toonud kolm hästi olulist tegurit, mis võivad uued erakonnad teha jätkusuutlikuks, et nad jäävad poliitikamaastikul tõesti püsima. Need kolm tegurit on:1) Liidrid võivad eriti uute erakondade puhul valijate mobiliseerimisel ja nende hoidmisel mängida väga olulist rolli. Hiljem hoiab karismaatiline liider valijagruppi ja erakonda koos. 2) Uus erakond peab haakuma väga oluliste ühiskondlike sõlmküsimuste, lõhede või konfliktitelgedega.3) Mida tihtipeale alahinnatakse, aga mis on ülimalt oluline, on erakordne organisatsioon. Ja seda oleme me Eesti puhul näinud — kõik uued erakonnad, kes on ellu jäänud, on väga tugevalt panustanud organisatsiooni ülesehitamisse. Eestis on eriti kohalikud valimised väga olulised. Me ju kõik teame, et kui sul ei ole inimesi kohtadel, ega sa siis seal kohalikel valimistel hääli ei saa. Ja kui sa Eestis kohalikel valimistel ebaõnnestud, siis üldiselt ei ole sul järgmises valimistsüklis riigikokku asja. Meenutage, mis juhtus näiteks Vabaerakonnaga, ka Roheliste väljalangemist 2011 — kumbki partei ei võtnud organisatsiooni ehitamist tõsiselt. Eesti200 näiteks võttis.  Ja EKRE ka, kes on väga suureks paisunud.  EKRE võttis veel eriti tõsiselt, neil oli ka teatud eelis.  Ja Res Publica on nüüd osa Isamaast.  Res Publicaga läks nagu läks.Merilin Pärli ja Tõnis Saarts Autor/allikas: Siim Lõvi /ERR Aga Eesti rikkuseks võib ilmselt lugeda seda, et meil ei ole kaheparteisüsteemi nagu USA-s, mis küll tähendab, et meil peavad alati olema koalitsioonivalitsused, aga samas on valikuvõimalus alati suurem — ei pea valima, kas vabariiklased või demokraadid. Ometi tundub, et sellel konservatiivsuse-liberaalsuse tiival on hakanud polariseerumine järjest enam tekkima ehk valikud hakkavad üha enam minema selle poole, kas valid liberaalseid või konservatiivseid erakondi.  Niisugust blokistumist on väga selgelt näha, tegelikult ka polariseerumise kasvu Eesti ühiskonnas. Ja mis ei jää ainult poliitikatasandile ja meediakülgedele, vaid jõuavad ka inimeste igapäevaellu. Tundub, et see konservatiivsuse-liberaalsuse konfliktitelg saab järjest olulisemaks ja polariseerumine järjest süveneb.  Mis selle päästik oli, mis seda kujundama hakkas, millal see suundumus hoo sisse sai?  Läänemaailma väärtuskonfliktide juured ulatuvad paljuski 1960ndatesse aastatesse, kus toimusid väga kiired ühiskondlikud muutused. Ühiskond muutus mõnevõrra liberaalsemaks, vabamaks. 1970ndate algusesse jääb naisliikumine, feminism, üliõpilasliikumine, aga sellele hästi tugevale liberaalsele lainele tuli vastus konservatiivselt tiivalt, kes arvas, et niisuguse kõikelubatavusega on mindud liiga kaugele ja hiljem on lisandunud uued teemad, nagu näiteks immigratsioon. Nii et see kultuurisõdade telg või sfäär on järjest laienenud ning tundub, et tänapäevases globaalses maailmas on see liberaalsuse-konservatiivsuse konflikt (aga tal on ka teisi nimetusi) tõepoolest saanud põhiliseks konfliktiteljeks erakonnapoliitikas. 20. sajandi põhiline konflikti telg oli klassikonflikt — töölised versus keskklass või töölised versus kapitalistid. Eriti 20. sajandi esimesel poolel. Tundub, et 21. sajandil liberaalsuse-konservatiivsuse konflikt või lõhe saab ilmselt olema vähemalt selle sajandi alguse poolel määrav.  Eestis hakkasid need sündmused hiljem rulluma, sest meil toimusid 1960ndatel-1970ndatel siin hoopis teised sündmused. See, mis toimus läänes, siia ei jõudnud siis, aga seevastu 1990ndatell tuli tohutu vabanemine ja kõikelubatavus ning see pöörane kümnend, nagu tagantjärele hinnata võib, aga nüüd oleme läänemaailmale väga kiiresti järele võtnud.  Jah, selles mõttes on Eesti tõesti läänestunud. Kui ma rääkisin kultuurikonfliktist või kultuurisõdadest ja liberaalsusest-konservatiivsusest oma tudengitele kuskil 10-15 aastat tagasi, siis ei olnud see üldse teema, mis neid väga kõnetaks. Eesti ühiskonnas olid toona hoopis teised konfliktiteljed, teised mobiliseerivalt teemad. Minu jaoks toimus väga oluline murrang aastal 2014, kui võeti vastu kooseluseadus. Sellega jõudsidki mõnes mõttes kultuurisõjad Eestisse. Varem ei olnud nad nii tugevalt esil. Ühiskonnas võivad olla erinevad hoiakud, aga on vaja ka mõnd poliitilist jõudu, kes suudab mõnd teemat politiseerida, teha inimestele oluliseks, mobiliseerida valijaid, tuua teema nähtavale. 2014 oligi minu meelest see päästik, kus just konservatiivsem osa ühiskonnast tundis, et nüüd on mindud liiga kaugele. Varem oldi võib-olla ka mures, aga nüüd tundus, et see on samm juba liiga kaugele ning tuleb mobiliseerida. Ja meil juhtus organisatsioonilises ja ka sõnumiseadmise oskuses olema väga andekas poliitik ja erakond, kes suutis need valijad väga hästi mobiliseerida. Pean EKREt silmas, aga mitte ainult.  Kas selle mobiliseerimise kohta võiks öelda, et suutis ka lõhestada ehk enda kasuks polariseerumist ära kasutada?  No kui sa tahad poliitikas ennast uue jõuna kehtestada, pead sa paratamatult näitama, et need teemad, mille eest sina seisad, on olulised. Ja need võivad mõnikord olla lõhestavad teemad. Aga nagu ma ütlesin, siis kultuurisõdade temaatika oli läänemaailma poliitikas olnud juba tükk aega, et siin ei ole Eestis selles mõttes midagi uut leiutatud. Miski, mis oli varjatud või latentsel kujul pahvatas äkki 2014. aastal välja ja leidus nii-öelda poliitiline ettevõtja ennekõike EKRE ja Helmete näol, kes suutis seda väga hästi ära kasutada. Võib-olla, kui ei oleks neid olnud, oleks olukord olnud teine.  Aga kuidas vältida polariseerumist ja lõhestumist? Kas mingid teemad peaksidki jääma ühiskonnas tabuks? Ometi need kerkivad sellepärast, et kellelgi on valus.  Ma arvan, et niisugust lõhestumist või polariseerumist ei saagi vältida, võib-olla polariseerumist oma äärmuslikes vormides küll — selles suhtes peaks olema ettevaatlik, sest see võib ohustada demokraatlikku poliitikat. Aga see, et ühiskonnas on konfliktid ja lõhed, on täiesti loomulik demokraatliku poliitika osa.  Ehk nii-öelda õmblusteta ühiskonda ei ole tegelikult võimalik saavutada?  Aga kas me tahaksime seda, sellepärast, et kui mõelda, milleks meil on vaja üldse demokraatiat, erinevaid erakondi ja nii edasi, et kui meil on kõigis küsimustel üksmeel, nagu Põhja-Koreas. Demokraatia mõte ongi ju see, et teatud teemad on konfliktsed — need politiseeritakse, mobiliseeritakse valijad, inimesed tahavad osaleda. Kui poliitika on midagi niisugust, et midagi kaalul ei ole, et me ainult arutame, kas tõstame mingeid makse 0,5 protsenti või langetame ja see ongi kogu poliitika, siis see oleks demokraatia surm, sest kedagi enam ei huvitaks. Lõhed mobiliseerivad valijaid. See on minu meelest isegi demokraatlikule poliitikale ohtlik, kui neid lõhesid ei ole ja igal pool üritatakse leida konsensust. Erisuste pidev maha surumine, ära silumine ei ole minu meelest demokraatlikus poliitikas ka jätkusuutlik strateegia.  Aga kas me ei ole nüüd jõudnud teise äärmusesse, kus kõik on nii üles ärritatud? Nahk on marraskil ja hell, et ei saagi enam kuidagi edasi. Kuidas leppida, et me saaksime uuesti omavahel rääkida?  No siin tulebki teha vahet teha, et räägime polariseerumisest ja konfliktidest kahes vormis. Esimene on tõesti, et ühiskonnas on konfliktid, lõhed, erinevad arusaamad, erinevad erakonnad esindavad erinevaid seisukohti — see on demokraatlikus poliitikas kõik väga loomulik. Probleem tekib siis, kui need konfliktid muutuvad ületamatuteks — toimub polariseerumine, kahte leeri minek, kus igasugune kompromissivõimalus hakkab ära kaduma. Igasugune ühispind kaob. Selline olukord on demokraatiale ohtlik, Tavaolukorras vaatavad poliitikud vastaspoolt kui legitiimset opositsiooni — kõik teavad, et me oleme osa demokraatlikust mängust, nemad on opositsioonis, meie oleme valitsuses, neil on teised seisukohad kui meil, aga kumbki pool aktsepteerib, et teisel on samasugune mängu- ja ja eluõigus selles demokraatlikus mängus. Mis kipub väga polariseerunud ühiskondades juhtuma, on see, et poliitikud hakkavad üksteist vaatama mitte kui vastaseid, vaid kui vaenlasi. Ja mida tehakse vaenlastega — vaenlased surutakse maha, tõrjutakse kõrvale. Tulevad nullsummamängud, mis tähendab seda, et võitja võtab kõik — kui mina võidan, siis minu kaotaja ei saa midagi. Ja see muutub demokraatiale ülimalt ohtlikuks. Teatud kompromisside leidmise võimalused on ülimalt olulised, aga nagu ma ütlesin, siis demokraatlik poliitika, mis koosneb ainult kompromissidest, kus ühtegi konflikt ei ole — on ka jälle jätkusuutmatu. Nii et tuleb leida tasakaal, aga polariseerumine, kus üksteist hakatakse vaatama vaenlastena — praegu ma neid tendentse juba Eestis näen — on tegelikult demokraatiale ohtlik. Kui me vaatame, kuidas toimus demokraatia murenemine Ungaris ja Poolas, mainisite siin varem kaheparteisüsteemi, siis esialgu ju oligi ühiskonna polariseerumine, mis järjest süvenes ja süvenes. Tsentriparteid kahe suure erakonna vahel jäid järjest nõrgemaks ja tulemus oli see, et kujuneski peaaegu et kaheparteisüsteem, kus üks neist jõududest, konservatiivselt tiival saavutas parlamendi enamuse ja hakkas oma tahet peale suruma. Väitis, et niisugune läänelik liberaalne demokraatia oma institutsioonidega ei ole kõige sobivam. Ja nüüd me olemegi situatsioonis nagu Ungari, vähem Poola täna on.  Kellel on võti, et me saaksime tagasi pöörduda sellelt ohtlikult lävel, kuhu me oleme jõudnud?  See on keeruline, sest see sõltub väga paljuski poliitikutest. Et kui kaugele nad on nõus minema, kas nad näevad mingisugust ohtu, kas nad soovivad kuidagi tagasi tõmmata. Ja edasi oleneb muidugi kontekstist.  Kontekst on praegu see, et valitsus läheb maksuküsimustega usaldushääletusele ja selleks, et obstruktsioon riigikogus lõppeks, olemegi jõudnud seisu, kus partnerist on saanud vaenlane.  Jah, absoluutselt. Ja see teeb mulle väga muret. Asi ei ole mitte selles, kuidas käitub ainult tänane koalitsioon, probleem tekib siis, kui sama meetodit hakkab tulevikus kasutama vastaspool ja see kõik võimendub järjest spiraalina, muutub hullemaks. Ma ütleksin, et Eesti suureks õnnistuseks on see, et meil ei ole täna näha kaheparteisüsteemi tekkimist, et üks neist kahest suuremast parteist, kes seda väärtuskonflikti täna veavad — Reformierakond ja EKRE — võiks saada enamuse. Kui see peaks juhtuma, siis ma usun küll, et Eesti demokraatia oleks samamoodi ohus kui Ungaris ja Poolas, sest polariseerumise eeltingimus on juba täidetud.  Ja see on meile ühiskonnana ohtlik, sest meil on kõrval Venemaa, kes väga ootab, et me lootusetult tülli pöörduks.  Ma arvan, et see, et me oleme sellises geopoliitilises olukorras või kohas, teeb Eesti väga erinevaks näiteks Ungarist. Meil on geopoliitika näol teatud korralekutsuv vahend olemas, mis ilmselt hoiab ära. et siin päris Ungari stiilis mitteliberaalset demokraatiat ei hakata viljelema.  Nii et targem peaks järele andma. Jääme lootma, et keegi on targem.  Jah, loodame, aga Euroopa poliitikast me teame ka seda, et kui me räägime sellest, et 20. sajandil, eriti esimesel poolel oli võtmekonfliktiks klassikonflikt ja need konfliktid läksid väga-väga teravaks ning alles 20. sajandi suured katastroofid, ennekõike Esimene, aga ka Teine maailmasõda tekitasid mõlemas pooles arusaama, et tuleb jõuda kompromissideni. Ja läbi nende kompromisside sündiski tänane heaoluriik, sotsiaalriik Euroopas. Et nii tööliste erakonnad kui ka keskklassi erakonnad said aru, et niiviisi edasi minnes ja ainult oma tõde kehtestades me pigem lõhestame ühiskonda ja lõpetame võib-olla isegi revolutsiooniga.  Loodame, et see stsenaarium Eestit ees ei oota.  Loodame. "Reedene intervjuu" on Vikerraadio eetris reedeti kell 14.05.Tõnis Saarts Autor/allikas: Siim Lõvi /ERR									   					Toimetaja:  Laura Raudnagel


Robustne ilu LondonisDetsembris 1940 undasid Londonis sireenid – linna pommitas sakslaste Luftwaffe. Kõige rängemaid purustusi sai kesklinn, kus hävis kogu hoonestus ligi 15 hektari suurusel maa-alal. Vanas inglise keeles kindlust tähendanud Barbicani-nimelises piirkonnas varisesid põrmu ka Rooma impeeriumi aegsed müürid. Tühjaks jäänud alale otsiti pikalt õiget rakendust, esialgu plaaniti sinna finantsasutusi ja kontoreid, ent linnavalitsus ei saanud mööda vaadata faktist, et kesklinna püsielanike arv vähenes katastroofilise kiirusega. Nii otsustati arhitektuuribüroo Chamberlin, Powell and Bon ettepaneku kasuks, mis nägi ette uute kortermajade ehitust.
Asustus kavandati tasuvuse eesmärgil teadlikult väga tihedana; suured kortermajad vahelduvad avalike aladega, luues omamoodi mikromaailma või linn-linnas-tunde. Sinnasamasse rajati koolid, raamatukogud, kino, ostukeskused, spordi-, kontserdi- ja näitusesaalid, suur konverentsikeskus – tegemist on Euroopa suurima kultuuri-Mekaga. Aastatel 1965–1976 rajatud Barbicani keskuse maamärgid on kolm tornelamut, ent seal on ka 13 hiigelsuurt rõdudega kortermaja, paar kahekorruselist hoonet ja linna üürimajad, pakkudes elupaika enam kui 4000 inimesele.
Aastatel 1980–1981 rajati läbi mitme korruse kõrguv troopikamaja-kasvuhoone, kus kasvab enam kui 1500 taimeliiki. Kõik see näeb välja, nagu oleks loodus hüljatud hoone üle võtnud – seintel ja tugisammastel väänlevad liaanid ja ripuvad õhujuured, kõrguvad puusõnajalad ja datlipalmid. Siin on eraldi osakonnad kuuma ja kuiva kasvukeskkonda eelistavatele taimedele, parasvöötmetaimi, orhideede kogu, veesilmad tiigikaladele ja jaheda vee kaladele.

Mis on brutalism?

Suurbritannias 20. sajandi keskpaigas tekkinud arhitektuuristiil, mis modernismist tõukudes väärtustas puhast geomeetriat, lihtsust ja selgust, materjalide (betoon, tellis, teras, klaas) ehedust ja konstruktsioonide nähtavust (pr k brut – «toores»). Mõjutatuna sõjajärgse Rootsi sotsialismiideedest ning vajadusest uute ja taskukohaste elamispindade järele ehitati Suurbritannias aastatel 1950–1970 hulgaliselt brutalistlikus stiilis kortermaju, ülikoole, raamatukogusid, kohtu- ja kontserdisaale.

Arhitektides ja kunstiinimestes tekitab Barbican vaimustust, kõrvaltvaatajad peavad sellist robustse välisviimistluse ja tohutute mõõtmetega kompleksi pigem eemaletõukavaks ja külmaks. Aastal 2001 võeti see kaitse alla kui unikaalne ja silmapaistev brutalistliku arhitektuuri näide, arhitektuurivõhikutest inglased aga jäid truuks viktoriaanlikule maitsele ning hääletasid Barbicani 2003. aastal üheks Londoni kõige inetumaks asumiks.

Barbicani keskusest on saanud trendikas vaba aja veetmise ja kohtumispaik.
Ingrid Sembach-hõbemägi

Rohkem ilu, väiksem kulu

Utopistlikus vaimus hoonete kompleks laiub mitmel tasandil 16 hektaril. Liiklus, parkimine ja asutuste teenindamine käib maa all, võimaldades jätta avalikud alad ja aiad üksnes jalakäijate päralt. Kõik aiad ja tiigid majade vahel on rajatud tegelikult katustele, mis omakorda tingib vajaduse neid korrapäraselt hooldada ja veepidavust kontrollida.
Ühe sellise renoveerimise käigus otsustati 2015. aastal ühtlasi uuendada ka haljastuslahendust ja nii sai tänapäeva mõjukamaid maastikuarhitekte Nigel Dunnett ülesande luua nüüdisaegne ja väiksema hooldusvajadusega katusehaljastus.

Lopsakas haljastus mõjub puhastel betoonpindadel elustava kontrastina.
Ingrid Sembach-hõbemägi

Varasemate puude-põõsaste, muru ja lillepeenardega olid elanikud küll rahul, ent need vajasid pidevat hooldust ja kastmist. Kuna kastmiseks kasutati joogivett, mida Londoni keskosas suviti niigi napib, soovis linnavalitsus kastmisvajadust märkimisväärselt vähendada.
Nii otsustas Dunnett mitmekesisema taimekoosluse kasuks, mis suudaks toime tulla ka põuaperioodidega ja oleks ökoloogiliselt jätkusuutlik.

Loodus võtab üle: aja jooksul on tiikidesse sugenenud isetekkeline haljastus. Kullaterana särab kollane võhumõõk.
Ingrid Sembach-hõbemägi

Uuendamine ei läinud sugugi valutult, inimesed olid vastu puude asendamisele ja värvirõõmsate suvelillepeenarde kadumisele. Kardeti väikelindude lahkumist, õnneks küll pöördusid laululinnud pesitsema tagasi.
Suvelillede asemel pakuvad värvirõõmu kevadised sibullilled ja püsikud, mis õitsevad lakkamatult kuni hilise sügiseni. Kuude ja aastaaegade lõikes liigid ja värvikombinatsioonid vahelduvad ning lõpptulemus on oma värvikülluses isegi varasemast rikkalikum.

Barbicani asum Londonis. FOTO: Ingrid Sembach-hõbemägi
Ingrid Sembach-hõbemägi

Aed muudab end

Talvisel ajal annavad tooni puud, igihaljad kõrrelised ja püsikud. Alles jäetakse ka äraõitsenud püsikute õievarred ning soodustatakse taimede isekülvi. See tähendab, et aja jooksul võib taimede omavaheline proportsioon muutuda, ent seda juhtub alatasa ka looduses.
Igavate muruplatside asemel on nüüd lopsakad istutusalad ning varjulistel aladel annavad tooni erineva lehestruktuuri ja valgete õitega taimed. See nõudis omajagu nuputamist, sest muld on kõige rohkem 30–35 cm sügav ning enamik suurtest puudest nii õhukesel mullal kasvada ei suuda.

Kõik majadevahelised veesilmad paiknevad tegelikult alumise tasandi katusel.FOTOd: Ingrid Sembach-hõbemägi
Ingrid Sembach-hõbemägi

Liikide valiku aluseks võttis Dunnett põuakindla stepitaimestuse ning lõi kolm istutusskeemi: ühe täispäikesesse, mis koosnes peamiselt sibullilledest, kõrrelistest ja püsikutest. Teine skeem lisas ka põõsarinde ning kõige varjulisematele ja jahedamatele aladele pandi kasvama väiksemaid puid. Kogu ümbertegemise tulemusena kulub ala kastmiseks 70 protsenti vähem vett ning taimi turgutatakse üksnes kõike kuumematel ja põuasematel perioodidel. Kuigi uus haljastus on mitu korda liigirikkam, ei ole hoolduskulud kasvanud. Igal reedel käib aednikele abiks kohalikest aiandushuvilistest vabatahtlike grupp, kes aitab rohimisel ja seemikute ümberistutamisel teistele istutusaladele.

Maastikuarhitekt Nigel Dunnetti kujundatud uushaljastus pakub lehe- ja värvikontraste varakevadest hilise sügiseni.
Ingrid Sembach-hõbemägi

Hoolimata varjulisest ja sageli tuulisest keskkonnast on Barbican üks Londoni kallimaid elurajoone. Kuigi elamispinnad on pigem väikesed ja keskmine korteri hind ulatub miljoni naelsterlingini, jagub soovijaid küllaga. Paljud on sellesse kanti kolimiseks müünud maha oma välibasseinidega maakodud. Kuigi Barbican on kui ajastu monument, kiidavad kohalikud kogukonnatunnet. Enam ei tulda siia üksnes arhitektuuri pärast, vaid ka vaatama siinset haljastust. Palju rohelust kohtab ka rõdudel. Inimeste rahulolu on kasvanud ja märgina sellest läheb peagi uuendamisele järgmine haljasala.


Kas Eesti on muutumas politseiriigiks?VESTLUSRINGÕiguskantsler Ülle Madise, ajaloolane David Vseviov, endine riigikohtunik Eerik Kergandberg ning luuletaja ja kodanikuaktivist Kauksi Ülle arutavad riigivõimu ja kodaniku suhte üle tänases Eestis.Inimeste põhiõigused ja vabadused on üks õigusriigi alussambaid. Eelmisel nädalal pidas kapo kinni Tartu abilinnapea Priit Humala, kahtlustatuna toimingupiirangu rikkumises, ja ettevõtja Parvel Pruunsilla sellele kaasa aitamises.Avalikkuses on avaldatud hämmastust, kui karmikäeliselt jõustruktuurid kahtlustatavatega käitusid, justkui oleks ohtu seatud riigi julgeolek. Pruunsild on väitnud, et rünnak oli maailmavaateliselt motiveeritud, sest ta on erakonna Isamaa suurtoetaja, ja et laiem eesmärk on hirmutada kõiki, kes plaanivad konservatiivseid erakondi rahaliselt toetada. Selliste kahtluste korral on teema üle avameelselt arutamine põhjendatud.Viimased kolm-neli aastat on üldse olnud keerulised nii Eestile kui ka maailmale - pandeemia ja suur sõda, mis ei näita lõppemise märke. Turvalisuse ja julgeoleku nimel on kerge piirata inimeste vabadusi ja õigusi ning seda on ka tehtud. Kuivõrd peaksime kartma kaldumist autokraatiasse?DAVID VSEVIOV:  Karjaviisilist eluviisi harrastava liigina pole meie eksistents võimalik teatud kokkulepeteta ehk tegevusvabaduse ja tegevusõiguse piiranguteta. Küsimus on vaid selles, kuidas taolised piirangud sünnivad ning kuivõrd nad vastavad ühiskonna enamuse huvidele. Ning siit kerkibki oluline küsimus: piiravad otsused - nagu kõik otsused - peavad olema põhjendatud, lahti seletatud.Ma pole kunagi aru saanud, mida tähendavad «ebapopulaarsed otsused». Õiged otsused ei saa ebapopulaarsed olla - kui nad on õiged. Samas: kui lähtuda mineviku kogemusest, siis tuleb paraku tõdeda, et vaimu pelgav võim on alati püüelnud vabaduste ja õiguste piiramise suunas.ÜLLE MADISE: Kahjuks pandeemia aegu nägime, kuidas üles köetud avalik arvamus viis põhiõiguste piiramiseni, sõltumata sellest, millised on saadava kasu ja tekkiva kahju kaalud ja mida lubab põhiseadus. Nii et on küll põhjust muretseda. Tasub üle lugeda Margus Laidre essee, mis räägib kollektiivse vihkamise nakkuslikkusest (PM 11.11.2017).Samamoodi tuleb silmas pidada vaikimise nõiaringi teket: avalikule arvamusele vastanduvate seisukohtade esitajad sunnitakse vaikima ka siis, kui neil on teaduslikus plaanis õigus. Räägid õigust, saad peksa pealegi, eks ole. Avalik vaimne hukkamine sotsiaalmeedias, vahel ka töökoha ja maine kaotus. Ja siis ei julgetagi enam tõe, õigluse ja õiguse eest välja astuda. Päris kehv on lugu juhul, kui erapooletuse ja julguse põhiõigusi kaitsta minetavad sõltumatud institutsioonid.EERIK KERGANDBERG: Selles kontekstis ei ole mingi üllatus, kui ka üsnagi demokraatlike riikide jõustruktuurid kasutavad kõiki võimalusi nn julgeolekupõhiõiguse üha intensiivsemaks tagamiseks. Sõna «julgeolekupõhiõigus» peaks ju iseenesest meie kõrvadele kõlama tõesti nii kaunilt ja kutsuvalt, et esmapilgul tahaks sellegi kerge südamega paigutada meie kõigi teiste kaitseõiguste kui põhiõiguste hulka. Aga esmamulje on siin paraku vaid silmamoondus, sest see väidetav julgeolekupõhiõigus toimib tegelikkuses ju kaitseõigustega hoopis vastupidises suunas: õigustades ja tugevdades riigi sekkumist meie tavapärastesse klassikalistesse põhiõigustesse.Et siis «julgeolekupõhiõigus» oleks nagu võimu põhiõigus piirata inimeste põhiõigusi?EERIK KERGANDBERG: Jah, aga selle nn julgeolekupõhiõiguse apologeedid «unustavad» lisada, et me oma igapäevaelus, isegi kõigi praeguste suurte ohtude taustal, ju ei asu pidevalt piirsituatsioonis ega tohiks oma julgeoleku tagamise arutlustes ka sellest lähtuda. Samas on võimatu vähegi ratsionaalselt vaielda vastu väitele, et üks kühvlitäis julgeolekut mahub ju kindlasti veel pealtkuulamise, kontrolli, sanktsioonide ja muu sellisega täidetud kotti. Sest - tõepoolest - võibolla suudab just see viimane kühvlitäis meid homme või ülehomme päästa. Aga ei! Õiguslikult saab julgeolekut ülima väärtusena aktsepteerida vaid juhul, kui varem kindlaks määratud reeglite ehk asjakohase seaduse kohaselt on riigis põhiõiguste erakordset piiramist võimaldav ajutine olukord - hädaolukord, erakorraline seisukord, sõjaseisukord vms - välja kuulutatud. Julgeolekuprobleemid tuleb lahendada põhiõiguste riive seaduslikult lubatud eranditest lähtudes.Aga see kõik on vaid pelk teooria. Tegelik elu on paraku pigem selline, et enamik tänase üha kõikehõlmavamaks muutuva julgeolekuimpeeriumi toetajaid ei vaevugi oma püüdlustes enam eriti laskuma põhiõiguste tasandile ega otsima oma sihtide legitimeerimiseks mingeid «pehmolikke» põhiõigusi. Tekkinud on kindel veendumus, et riikide julgeoleku ja karistusõigusliku õigluse© tagamise kohustused ei saa enam piirduda õiguserikkumistele järgnevate kriminaalmenetlustega, vaid nüüd olla riigid kohustatud tagama kodanike julgeolekut (eriti globaalsete ja massiliste mõõtmetega) kuritegusid ära hoides. Selleks omakorda olevat vältimatult vaja täiendavalt mehitada asjakohaseid asutusi ja luua üha uusi võimalusi ka teabe kogumiseks enne kriminaalmenetlust.DAVID VSEVIOV:  Autokraatia käib inimkonnaga kaasas ning juhtumid, mil kuristikku kukkumist on suudetud ära hoida, on pigem erandid. Isegi Rooma vabariik, mis mõistes, kui ohtlik võib olla täidesaatva võimu koondumine ühe inimese kätte, ei suutnud preventiivse otsusega valida ühe konsuli ehk peaministri asemel kahte.Julgeolekuküsimuste taustal on endiselt terav ka poliitiline polariseerumine väärtusküsimustes, nn progressiivse ja konservatiivse maailmavaate lõhe. Mida teravam on väärtuspõhine vastandumine, seda teravamaks on muutunud ka poliitiline retoorika. Kas vihakõne rangem kriminaliseerimine võiks olla osa lahendusest?ERIK KERGANDBERG: me peame ju uskuma, et teatud muudatused vihakõne kriminaliseerimises on meil vältimatult vajalikud, sest nii lihtsalt arvatakse Brüsselis. Aga minu meelest on põhiküsimus siin ikka selles, kas kohtupraktika suudab seda uut regulatsiooni mõistlikult ja sõnavabadust pärssimata vajalikus ulatuses ehk siis suurte diskussioonide mõlemale poolele võrdselt kohaldada.KAUKSI ÜLLE. Kujutame ette, et peres laps vihaselt nõuab midagi ja vanem karjub vihaselt, et sina ei tohi vihaselt karjuda. Kuhu me nii jõuame? Ilmselt vaid vihaahela jätkamiseni. Viha aluseks olev tunne on hirm ja võimetus. Praeguses keerulises maailmas ei jätku inimestel turvatunnet. Koroonaaegne hirm nii haiguste kui ka kiiresti välja töötatud vaktsiinide süstimise ees oli suur. Mida rohkem sunniti ja piiranguid karmistati, seda enam süvenes vastuolu süstinõudjate ja sellest keeldujate vahel. Pered ja kollektiivid lagunesid. Venemaa, kes sisevastuolusid on sajandeid summutanud välisvaenlase leidmise ja sõtta minekuga, tegigi seda, õieti jätkas Ukrainaga.Kurjuse vastand on armastus, hoolimine ja mõistmine. Ausus. Riigi poolt seaduste järgimine. Kui keegi ettevõttes sulatab ravimid üles või ei pea mingitest eeskirjadest kinni, siis omanik reageerib. Kui kaitseministeerium eirab riigi seadusi ja sõlmib sõjavälja miljonilepingu mitu päeva enne seda, kui valitsus teemat arutanud on, siis see ei ole enam poliitika, vaid korruptsioon. Valitsuse ja riigikogu omanik on rahvas ja kui asi on korrast ära ning pöördumised, arutelud ega muu ei aita, siis see olukord tekitab vihakõnesid. Sulgeda neid riigisuukorviga pole lahendus.DAVID VSEVIOV: Kriminaliseerimine tõesti ei lahenda iseenesest ühtegi probleemi. Ma tooksin jälle ühe näite minevikust. Sest ajalugu ongi laboratoorium, kus saab taoliste mõttekäikude toimimist-mittetoimimist kontrollida. Kui otsida meie kultuuriruumis sajanditetagusel ajal kehtinud kõige rängemat karistust, siis vaieldamatult oli selleks põrgukatlasse saatmine. Igaveseks ajaks. Kas selline troostitu perspektiiv vähendas kuritegevust? Kaotas tapmised? Ei. Kuid eelöeldu ei tähenda, et igat laadi «vihakõne» tuleks kriminaalvastutuse alt vabastada. Sest vihasõnast võib hõlpsasti - jällegi ajaloo kogemus - saada vihategu.ÜLLE MADISE: Veel ühele õigusteaduslikult olulisele küsimusele juhtisid hiljuti tähelepanu Anneli Soo ja Laura Aiaots: kas ja kuivõrd tohib Euroopa Liit liikmesriikidele ette kirjutada, millised sõnad ja teod peavad olema kuritegudena karistatavad («Vaenukõnet puudutava raamotsuse rong pole veel läinud», ERR 18.05). Tabavalt kirjutasid ka nemad, et seda laadi vaidlusi on ränk pidada, sest lihtne on pelga küsimusegi eest halvustav silt külge saada.Kui õigusteadlane ajab Euroopa Liidu õiguses ja Eesti põhiseaduses näpuga järge ja otsib parimaid lahendusvariante, pole ta sellepärast veel euroskeptik, tagurlane ega vägivalla pooldaja. Eesti põhiseadus keelab selge sõnaga rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla ja diskrimineerimise õhutamise, samuti ühiskonnakihtide üksteise vastu ässitamise. Ka inimõiguste kaitsel kehtib põhimõte, et inimõigusi ei tohi kuritarvitada teiste inimeste õiguste rikkumiseks ega õigusriikluse vastu.Politoloog Tõnis Saarts on öelnud, et polariseerumise tingimustes muutuvad inimesed üha leplikumaks selle suhtes, kui nende lemmikerakond rikub demokraatia ja hea valitsemise tavasid. Kui meenutate viimase aja arenguid: kuivõrd on tunda, et võimuerakonnad kasutavad seda ära?EERIK KERGANDBERG: Mitmetes diskussioonides ühtede või teiste erakondade vankumatute toetajatega olen tõepoolest suure hämmastusega märganud, et ollakse oma erakonnale ikka nii armunult andunud, et mingisugustki kriitilist noodikest selle erakonna aadressil ei peeta võimalikuks. Ma ei kujuta ette, kuidas on võimalik sellist andunud erakondlikku elu elada ilma enda pead ja südant kaotamata.Ja pole ju kahtlust, et kui ikka enda erakonnale andestatakse absoluutselt kõik, siis võibki erakond teha absoluutselt kõike.Ma ei saa jätta lisamata, et üldjoontes olen ma üsnagi nõus Marju Lauristini mõne aja taguse tõdemusega: tegelikult on erakonnad praegusel kujul end juba ammendanud. Nad ju esindavad ehk vaid viit protsenti ühiskonnast.DAVID VSEVIOV: Polariseerunud ühiskonnas, mis ühtlasi tähendab turvatunde mõranemist ning ebakindluse kasvu, on igati loomulik, et suur osa inimesi klammerdub neile meelepäraste koosluste ja neid esindavate juhtide külge. See on variant, mille puhul on tavaks väita, et usk on pime. Kuigi mõnikord - ja seda kinnitab meie endi kogemus - võib usk ja toetus mõnele erakonnale suhteliselt kiirelt haihtuda. Ehk inimesed võivad oma lootustes pettuda ning pole üldsegi välistatud, et vähemalt osaliselt võib nende pettumuse põhjustada demokraatlike põhimõtete ja tavade ignoreerimine.KAUKSI ÜLLE: Totalitaarsusse kalduv ühiskond moodustab karju. Inimene tahab ka karja kuuluda ja kari sunnib teda ulguma ja murdma endaga koos. Need, kes mõtlevad ja jaksavad, jäävad endaks kuhugi eikellegimaale, kuid karjad liigitavad nad ikka vaenulikku karja ning nad saavad pureda, omadelt ja võõrastelt. Elu on näidanud, et kui vabadust ja demokraatiat ei kaitse kogu aeg, järjekindlalt, võid selle kaotada, ja siis on seda valus tagasi saada.ÜLLE MADISE:  Riigikogus esinedes olen palunud kõikidel rahvaesindajatel töötada seaduste võimalikult õiglaseks ja Eestile kasulikuks muutmise nimel, sõltumata sellest, kas nad on parajasti koalitsioonis või opositsioonis. Riigikogu liige peab otsustama oma südametunnistuse järgi.Mullegi näib, et vahel püütakse Eestit võrrelda kaheparteisüsteemidega ja unustatakse, et meil on koalitsioonivalitsused ning kokkuleppedemokraatia. Meil tuleb muudatustele otsida võimalikult laia toetust, võtta aega plaane läbi rääkida ja kui tarvis, parandada, teha kõige targem mõeldav otsus. See ei ole nõrkuse märk. Meie süsteemis ei tohi keegi kõike võita ega kõike kaotada, see on selle süsteemi suur eelis.Usk e-valimistesse on liberaalses leeris peaaegu et dogma, samas kui EKRE ja ka Keskerakonna valijate hulgas arvatakse, et e-valimisi ei saa usaldada. Kui suur osa valijaist kahtleb hääletustulemuste legitiimsuses, siis võib see viia otsese vastasseisuni riigi ja kodanike vahel. Kuidas seda võõrandumist pidurdada või pöörata?DAVID VSEVIOV: Usaldusel ja valimisviisil pole omavahel mingit seost. Valimised on ausad või nad pole seda. Valimisviis ei oma seejuures mingit tähtsust. Teatavasti pole ühes potis võimalik kahte erinevat suppi keeta.ÜLLE MADISE: Minu parima arusaamise kohaselt on e-hääletamine põhiseaduspärane. Sama on kinnitanud riigikohus alates aastast 2005 kümnetes lahendites. Kaebused ja küsimused e-hääletamise kohta on täiesti õigustatud ja tänuväärsed, neisse tulebki suhtuda austusega, neid sisuliselt arutada. Vastasin äsja, 5. juunil EKRE liikmete arupärimisele e-hääletamise põhiseaduslikkuse järelevalve kohta. Oli väga väärikas, sisuliselt läbi töötatud ja tähelepanu vääriv arutelu. Vahel tundub siiski, et pole jagunud jaksu lahkesti ja konkreetselt selgitada, kuidas süsteem toimib, samm-sammult näidata, et ausus on tagatud.EERIK KERGANDBERG: Ma ka ei kujuta hästi ette, et mingi kapitaalne tagasipöördumine siin võimalik oleks. Järelikult on siin ainuvõimalik vaid selgitada ja avardada kontrollimisvõimalusi.KAUKSI ÜLLE: Ma ei tea, kas e-valimisi saab usaldada või ei saa, kuid olles näinud tugevaid IT-spetsialiste, usun, et küllap see oleks tehniliselt võimalik. Eesti digimaailm areneb kiiremini, kui jõuab järele see osa elanikkonnast, kel pole arvutiharidust, arvutit, kes on pigem loodud füüsilise töö jaoks põllul või metsas, kes tahab valimispäeval või pangas ise kohal käia, maksta kassapidajale, mitte kakelda digikassadega.Vastasseis riigi ja kodanike vahel on tekkinud võõrandumisest. Riigiaparaat hoiab viimased aastad rahvast lihtsalt sõnakuulmises, tühistab läbi ajakirjanduse teisitimõtlejad. Keegi meie riigi valitsejatest ei kohtle juba ammu rahvast armastuse ja hoolimisega. Oleme kohati seisus nagu mõisate ajal, kui mõis võis talupojaga teha, mida tahtis. Vajame südamega liidreid, kes suudavad astuda inimese kingadesse. Kes tõstavad vahel silmad üles Exceli tabelitelt ja istuvad mõne regionaalpoliitika puudumisest põhjustatud mahajäetud talu õues rohtunud pojengipõõsa kõrval ja leiavad üles vastutuse mõiste.Kus on üldse piir hea valitsemise nõudmise ja riigile lojaalsuse vahel? Mis hetkel tuleb tõusta, hoolimata sellest, et see võib paati kõigutada?KAUKSI ÜLLE: Riigi ja inimese suhe on vastastikune. Riik hoolib oma kodanikust ja kodanik hoolib oma riigist. Rõuge kaheksaklassilises koolis õpetas direktor-ajalooõpetaja aastal 1975, et riik on vägivallaaparaat ühe klassi käes teise klassi sõnakuulmises hoidmiseks. See oli orjandusliku korra kohta ilmselt, aga miks mulle meenub see lause oma sünnivalla Rõugega seoses? Miks keeldutakse Nursipalu harjutusväljaku laiendamise kinnisidees mõju-uuringutest nii järjekindlalt? Ometi parteide reitinguid uuritakse iga veidi aja tagant. Kui riigihärg mingil põhjusel hullub, tuleb tal sarvist haarata ja koostööle kutsuda.EERIK KERGANDBERG: Et millises situatsioonis oleks revolutsioon legitiimne? Ma ei oska sellele küsimusele vastata. Aga kindlasti ei arva ma, et lojaalsus oma riigile peaks keelama kritiseerida seda, mis on riigi valitsemises ilmselgelt ja argumenteeritavalt taunitav. Ei tohiks ju unustada seda tuntud kurba tõdemust ajaloost, et kui esimesi, teisi ja kolmandaid ära viidi, siis arvasime, et meid see ei puuduta. Aga kui tuldi meid ära viima, siis ei olnudki enam protestijaid.DAVID VSEVIOV: oma riigile tähendabki nõudlikkust. Kui riik poleks meie oma, siis võiks vabalt lasta köiel lohiseda. Kui paat hakkab õigelt kursilt kõrvale kalduma, siis on paadis viibijate kohustus sellele tähelepanu juhtida ning vajadusel käed külge panna. Seejuures ei tohi minetada valvsust - ainuüksi paadi kõigutamisest pole mingit kasu. Isegi vastupidi: paat võib põhja minna.ÜLLE MADISE: Rumal, laisk või arg kuulekus pole mu meelest isegi pelgalt paadi kõigutamine, vaid juba lausa enese istumise all oksa saagimine. Põhiseaduse järgi on iga Eesti kodaniku kohus olla ustav põhiseaduslikule korrale. Minu arusaamist mööda tähendab see ka kohustust nõuda seaduste ja hea halduse tava täitmist kõikidelt ametikandjatelt. Amet ajutine, Eesti alatine!Lõpetaks ühe mõtteeksperimendiga. Me oleme kõik piisavalt vanad, et mäletada stagnaaega, laulvat revolutsiooni ja iseseisvuse taastanud Eesti demokraatia arengut algusest peale. Kui stagnaaeg oli vabaduste puudumise suhtes kõige hullem, mida oleme kogenud, siis milline aeg toonasest tänaseni tundub teile kõige vabamana? Ja kui need kaks aega oleks vabaduse skaalal kaks punkti, üks ja kümme, siis mitu palli annaksite praegusele Eestile?ÜLLE MADISE: Kardan, et ma ei oska pikema kaalumiseta õiglast hinnet panna. Teen, mis suudan, et seletada, kui suur väärtus on vabadus ja kui suur au on sellega seotud vastutus.ERIK KERGANDBERG: See pole ehk poliitkorrektne, aga üldiselt, täiesti siiralt ja ilma igasuguste agadeta olime me ilmselt kõige vabamad perioodil alates Nõukogude okupatsiooni lõppemisest kuni 1995. aastani ehk Euroopa Liiduga ühinemise taotluse esitamiseni.DAVID VSEVIOV: Kuna küsimus sisaldab hinnangulist mõistet «tundub», siis jah, eufooriliselt vabana tundus vahetult taasiseseisvumisjärgne aeg. Aga eufooriline seisund ei saagi väga pikalt kesta."Ma ei saa aru, mida tähendab «ebapopulaarne otsus».Õige otsus ei saa olla ebapopulaarne.Ajaloolane David Vseviov"Võib tekkida nõiaring: avalikule arvamusele vastandujad sunnitakse vaikima, isegi kui neil on teaduslikult õigus.Õiguskantsler Ülle Madise"Kõige vabamad olime Nõukogude okupatsiooni lõpust kuni Euroopa Liiduga ühinemise taotluse esitamiseni.Endine riigikohtunik Eerik Kergandberg"Riigi ja kodanike vastasseis on tekkinud võõrandumisest. Riigiaparaat hoiab inimesi sõnakuulmises.Kodanikuaktivist Kauksi Ülle"MARTIN EHALA arvamustoimetuse juhataja


Robustne ilu LondonisLondonile mõeldes meenuvad kohe sellised maamärgid nagu Tower, Westminster, Big Ben jt. Ent ülerahvastatud kohtades tunglemise asemel tasuks sammud seada linna keskossa, kus asub laiemale avalikkusele tundmatu pärl - vaatamisväärsuste nimekirja Barbicani keskus üldjuhul ei kuulu.Detsembris 1940 undasid Londonis sireenid - linna pommitas sakslaste Luftwaffe. Kõige rängemaid purustusi sai kesklinn, kus hävis kogu hoonestus ligi 15 hektari suurusel maa-alal. Vanas inglise keeles kindlust tähendanud Barbicani-nimelises piirkonnas varisesid põrmu ka Rooma impeeriumi aegsed müürid. Tühjaks jäänud alale otsiti pikalt õiget rakendust, esialgu plaaniti sinna finantsasutusi ja kontoreid, ent linnavalitsus ei saanud mööda vaadata faktist, et kesklinna püsielanike arv vähenes katastroofilise kiirusega. Nii otsustati arhitektuuribüroo Chamberlin, Powell and Bon ettepaneku kasuks, mis nägi ette uute kortermajade ehitust.Asustus kavandati tasuvuse eesmärgil teadlikult väga tihedana; suured kortermajad vahelduvad avalike aladega, luues omamoodi mikromaailma või linn-linnas-tunde. Sinnasamasse rajati koolid, raamatukogud, kino, ostukeskused, spordi-, kontserdi- ja näitusesaalid, suur konverentsikeskus - tegemist on Euroopa suurima kultuuri-Mekaga. Aastatel 1965-1976 rajatud Barbicani keskuse maamärgid on kolm tornelamut, ent seal on ka 13 hiigelsuurt rõdudega kortermaja, paar kahekorruselist hoonet ja linna üürimajad, pakkudes elupaika enam kui 4000 inimesele.Aastatel 1980-1981 rajati läbi mitme korruse kõrguv troopikamaja-kasvuhoone, kus kasvab enam kui 1500 taimeliiki. Kõik see näeb välja, nagu oleks loodus hüljatud hoone üle võtnudseintel ja tugisammastel väänlevad liaanid ja ripuvad õhujuured, kõrguvad puusõnajalad ja datlipalmid. Siin on eraldi osakonnad kuuma ja kuiva kasvukeskkonda eelistavatele taimedele, parasvöötmetaimi, orhideede kogu, veesilmad tiigikaladele ja jaheda vee kaladele.Arhitektides ja kunstiinimestes tekitab Barbican vaimustust, kõrvaltvaatajad peavad sellist robustse välisviimistluse ja tohutute mõõtmetega kompleksi pigem eemaletõukavaks ja külmaks. Aastal 2001 võeti see kaitse alla kui unikaalne ja silmapaistev brutalistliku arhitektuuri näide, arhitektuurivõhikutest inglased aga jäid truuks viktoriaanlikule maitsele ning hääletasid Barbicani 2003. aastal üheks Londoni kõige inetumaks asumiks.Rohkem ilu, väiksem kuluUtopistlikus vaimus hoonete kompleks laiub mitmel tasandil 16 hektaril. Liiklus, parkimine ja asutuste teenindamine käib maa all, võimaldades jätta avalikud alad ja aiad üksnes jalakäijate päralt. Kõik aiad ja tiigid majade vahel on rajatud tegelikult katustele, mis omakorda tingib vajaduse neid korrapäraselt hooldada ja veepidavust kontrollida.Ühe sellise renoveerimise käigus otsustati 2015. aastal ühtlasi uuendada ka haljastuslahendust ja nii sai tänapäeva mõjukamaid maastikuarhitekte Nigel Dunnett ülesande luua nüüdisaegne ja väiksema hooldusvajadusega katusehaljastus.Varasemate puude-põõsaste, muru ja lillepeenardega olid elanikud küll rahul, ent need vajasid pidevat hooldust ja kastmist. Kuna kastmiseks kasutati joogivett, mida Londoni keskosas suviti niigi napib, soovis linnavalitsus kastmisvajadust märkimisväärselt vähendada.Nii otsustas Dunnett mitmekesisema taimekoosluse kasuks, mis suudaks toime tulla ka põuaperioodidega ja oleks ökoloogiliselt jätkusuutlik.Uuendamine ei läinud sugugi valutult, inimesed olid vastu puude asendamisele ja värvirõõmsate suvelillepeenarde kadumisele. Kardeti väikelindude lahkumist, õnneks küll pöördusid laululinnud pesitsema tagasi.Suvelillede asemel pakuvad värvirõõmu kevadised sibullilled ja püsikud, mis õitsevad lakkamatult kuni hilise sügiseni. Kuude ja aastaaegade lõikes liigid ja värvikombinatsioonid vahelduvad ning lõpptulemus on oma värvikülluses isegi varasemast rikkalikum.Aed muudab endTalvisel ajal annavad tooni puud, igihaljad kõrrelised ja püsikud. Alles jäetakse ka äraõitsenud püsikute õievarred ning soodustatakse taimede isekülvi. See tähendab, et aja jooksul võib taimede omavaheline proportsioon muutuda, ent seda juhtub alatasa ka looduses.Igavate muruplatside asemel on nüüd lopsakad istutusalad ning varjulistel aladel annavad tooni erineva lehestruktuuri ja valgete õitega taimed. See nõudis omajagu nuputamist, sest muld on kõige rohkem 30-35 cm sügav ning enamik suurtest puudest nii õhukesel mullal kasvada ei suuda.Liikide valiku aluseks võttis Dunnett põuakindla stepitaimestuse ning lõi kolm istutusskeemi: ühe täispäikesesse, mis koosnes peamiselt sibullilledest, kõrrelistest ja püsikutest. Teine skeem lisas ka põõsarinde ning kõige varjulisematele ja jahedamatele aladele pandi kasvama väiksemaid puid. Kogu ümbertegemise tulemusena kulub ala kastmiseks 70 protsenti vähem vett ning taimi turgutatakse üksnes kõike kuumematel ja põuasematel perioodidel. Kuigi uus haljastus on mitu korda liigirikkam, ei ole hoolduskulud kasvanud. Igal reedel käib aednikele abiks kohalikest aiandushuvilistest vabatahtlike grupp, kes aitab rohimisel ja seemikute ümberistutamisel teistele istutusaladele.Hoolimata varjulisest ja sageli tuulisest keskkonnast on Barbican üks Londoni kallimaid elurajoone. Kuigi elamispinnad on pigem väikesed ja keskmine korteri hind ulatub miljoni naelsterlingini, jagub soovijaid küllaga. Paljud on sellesse kanti kolimiseks müünud maha oma välibasseinidega maakodud. Kuigi Barbican on kui ajastu monument, kiidavad kohalikud kogukonnatunnet. Enam ei tulda siia üksnes arhitektuuri pärast, vaid ka vaatama siinset haljastust. Palju rohelust kohtab ka rõdudel. Inimeste rahulolu on kasvanud ja märgina sellest läheb peagi uuendamisele järgmine haljasala.Mis on brutalism?Suurbritannias 20. sajandi keskpaigas tekkinud arhitektuuristiil, mis modernismist tõukudes väärtustas puhast geomeetriat, lihtsust ja selgust, materjalide (betoon, tellis, teras, klaas) ehedust ja konstruktsioonide nähtavust (pr k brut - «toores»). Mõjutatuna sõjajärgse Rootsi sotsialismiideedest ning vajadusest uute ja taskukohaste elamispindade järele ehitati Suurbritannias aastatel 1950-1970 hulgaliselt brutalistlikus stiilis kortermaju, ülikoole, raamatukogusid, kohtu- ja kontserdisaale.Kõik majadevahelised veesilmad paiknevad tegelikult alumise tasandi katusel. fotod: ingrid sembach-höbemägiBarbicani keskust iseloomustab üleelusuurune mastaap ja puhtad geomeetrilised vormid.Barbicani keskusest on saanud trendikas vaba aja veetmise ja kohtumispaik.Lopsakas haljastus mõjub puhastel betoonpindadel elustava kontrastina.Loodus võtab üle: aja jooksul on tiikidesse sugenenud isetekkeline haljastus. Kullaterana särab kollane võhumõõk.Barbicanis on ka kaks avalikkusele suletud eraaeda.Maastikuarhitekt Nigel Dunnetti kujundatud uushaljastus pakub lehe- ja värvikontraste varakevadest hilise sügiseni.INGRID SEMBACHHÖBEMÄGI;aednik ja maastikuarhitekt


Pärnakas kaotas kelmile suure summaPolitsei asus uurima juhtumit, kus Pärnus elav 50aastane mees kaotas kelmile pea 6000 eurot.Nimelt helistati mais pärnakale ja öeldi, et tal on krüptovaluuta tehingu eest saada 6000 eurot. Helistaja juhendamisel laadis mees enda arvutisse AnyDeski programmi ja registreeris end veebilehe Binance kasutajaks. Seejärel tegi mees helistaja soovitusel LHV panka konto, kuhu kandis tehingu tegemiseks vajamineva raha. Mai lõpus teatati talle, et rahaülekandeks tuleb tal teha konto ka Krakenis, mida mees tegigi. Seejärel tehti tema kontolt krüptoraha vahendusfirmade kaudu kaardimaksena ülekandeid, misjärel õhutati teda raha juurde maksma.Ohvrile tekitatud rahaline kahju ületab 5900 eurot.(PP)


G7 saadikud tõid välja Ukraina lähikuude prioriteedidKIIEV, 10. juuni, BNS – Maailma juhtivate tööstusriikide ühenduse G7 suursaadikud on veendunud, et Ukraina tuleviku jaoks on otsustava tähtsusega deklaratsiooninõude taastamine, korruptsioonivastase eriprokuratuuri (SAP) ja riikliku korruptsioonivastase büroo (NABU) tugevdamine ning põhiseadusliku õigusemõistmise tagamine, vahendas portaal Unian laupäeval.
"Jõupingutused korruptsioonivastases võitluses ja institutsiooniliste reformide puhul on Ukraina tuleviku jaoks otsustava tähtsusega. G7 suursaadikud on jätkuvalt pühendunud nende elluviimise edasisele toetamisele," säutsusid saadikud ööl vastu laupäeva Twitteris.
Ukrainale esitati peamised soovitused korruptsioonivastaste institutsioonide tugevdamiseks ja kohtusüsteemi reformimiseks. Eelkõige soovitab G7 järgmise kolme kuu jooksul teha esmajärjekorras jõupingutusi omandi deklareerimise ja erakondade rahastamise nõude taastamiseks, NABU ja SAP-i tugevdamiseks ning põhiseadusliku õigusemõistmise tagamiseks.
Nimelt tuleb taastada riigiteenistujate (v.a mobiliseeritute ja sõjategevusega otseselt seotud isikute) kohustus esitada ja avalikustada sõjaseisukorra ajal oma varalise seisundi ja sissetulekute deklaratsioon. Samuti tuleb riiklikul korruptsiooniennetuse bürool (NAPC) jätkata vara- ja tuludeklaratsioonide kontrollimist. Lisaks tuleb tagada avalik juurdepääs varadeklaratsioonidele koos turvasätete asjakohase redigeerimisega ja ennistada aruandluskohustus, erakondade rahastamine koos muudetud julgeolekueeskirjadega.
Seoses NABU ja SAP-ga võtta vastu uued õigusaktid, mille eesmärk on parandada SAP-i juhi ja võtmeametnike valikumenetlusi, tugevdada suutlikkust reguleerida selle organisatsioonilist tegevust, eelkõige eelarvet ja personali, ning luua distsiplinaarmehhanismid SAP-i juhtkonna vastutusalasse, luues eraldi distsiplinaarkomisjoni ja sõltumatu revisjonikomisjoni, kooskõlas juhi funktsioonidega.
Samuti tugevdada NABU institutsionaalset sõltumatust ja elujõulisust, sealhulgas parandades õiguslikku ja reguleerivat raamistikku, suurendades personali ja tagades nõuetekohase rahastamise, pakkuda võimalusi sõltumatuks pealtkuulamiseks ja luua kohtuekspertiisi asutus.
Ja mis puudutab põhiseaduslikku õigusemõistmist, siis on vaja vastu võtta ja kehtestada õigusaktid konstitutsioonikohtu kohtunike läbipaistva valimise kohta meritokraatlikul alusel, sealhulgas eelvaliku protsess, mis põhineb kandidaatide vooruslikkuse ja professionaalsuse hindamisel, mis oleks kooskõlas Veneetsia komisjoni soovitustega.
Baltic News Service


Pärandusehimulise kontolt kadus rahaKRIMIPolitseisse pöördus Kohtla-Järvel elav naine, kellele kirjutas Facebooki kaudu kelm, et tal on lõppfaasis ajuvähk ning ta soovib kannatanule anda 500 000 eurot. Naisele saadeti rahasaamiseks pangalink, kuhu ta sisestas enda PIN-koodid. Hiljem avastas kannatanu paraku, et tema kontolt on kadunud 450 eurot.OHTULEHT.EE


Politsei nabis kinni mustlased, kes tegelesid raha välja petmisegaPõhja prefektuur annab oma ühismeedias teada, et neljapäeval kella 10 paiku märkas nende kolleeg, kel oli töölt vaba päev, Pärnu maanteel sõitnud tumerohelist Mercedes-Benzi, kus istusid kaks meest, kes sarnanesid inimestele, keda kahtlustati varasemas pettuse katses. Infole reageerinud politseinikud pidasid sõiduki kinni Saku kandis ja selgitasid välja, et tegemist oligi Rumeeniast pärit meestega, kes püüdsid hiljuti Viimsis eakalt naiselt raha välja petta. Mehed toimetati jaoskonda, kus neile tehti ettekirjutus Eestist lahkumiseks ja määrati kolmeks aastaks sissesõidukeeld. Mees, kes püüdis naiselt raha välja petta, sai ka rahalise karistuse 950 eurot.
Mehed kasutasid eakalt naiselt raha välja petmiseks alatut võtet. Nad lähenesid eakale naisele ja väitsid, et naine kriimustas oma sõidukiga nende oma. Seejärel hakkasid nad kahjude hüvitamiseks proualt 500 eurot nõudma. Õnneks sekkus olukorda juhtunud pealt näinud kodanik, kes andis agressiivsetest meestest politseile teada. Paraku lahkusid mehed sündmuskohalt enne politsei saabumist.
Suur aitäh tähelepanelikule kodanikule, kes läks tol päeval teisele inimesele appi ja teavitas olukorrast koheselt ka politseid. Paraku näeme, et suviti on meie teedel, tänavatel ja parklates rohkem ringi liikumas halbade kavatsustega inimesed. Kui varasemalt on petturid erinevatel ettekäänetel pakkunud inimestele kas kingitusena või ostmiseks köögitarvikuid, siis nüüd on nad oma nö taktikat muutnud ja püüavad inimesi hoopis avarii põhjustamises süüdi lavastada. Ka on murettekitav petturite agressiivne käitumine, kus peale kingituse või kauba üleandmist on hakatud inimestelt nõudma raha ja on isegi mindud inimeste kodudesse või sõidutatud neid pangakontorisse, et saada mingigi osa rahast.
Taoliste asjade müüki või kingituse pakkumist politsei keelata ei saa, seda enam, kui inimene võtab vastu või ostab eseme vabatahtlikult.
Meie soovitus on siiski kaupa osta kindlate ettevõtjate käest, sest kauba soetamine võõraste käest ei anna ostjale mingisugust garantiid kauba kvaliteedi osas. Samuti ei tasu võtta võõrastelt vastu kingitusi.
Kindlasti sekkume juhtudel, kui kelmid on agressiivsed ja inimene tunneb end häirituna või kui hakatakse läbi pettuste inimestelt nõudma raha. Palume ka edaspidi kahtlastest inimestest ja sõidukitest politseid koheselt teavitada.


Martin Helme EKRE kongressil: ühelgi liberaalil pole moraalset üleolekut meid noomida või õpetadaEKRE esimees ja uue juhi kandidaat Martin Helme sõnas täna erakonna kongressil Pärnus, et kuna nad on üks suurimaid ja populaarsemaid erakondi Eestis, ei pea nad midagi häbenema ega kellegi ees vabandama.«EKRE poliitilised oponendid tahavad erakonda suunata rajale, mille lõpus on kodustatud opositsiooni reservaat. Nii kaua kui mina olen erakonna esimees, ei lase ma meid reservaati panna. Meie püha kohus on olla vastupanu keskus õõvastavale ja inimvihkajalikule poliitikale. Oleme ainus partei Eestis, kes pole Eesti tulevikule käega löönud,» ütles Helme.
Ta sõnas, et pärast valimisi püüdsid nende poliitilised vastased EKREle selgeks teha, et kui nad oleks samasooliste abielu, rohepöörde ja Ukraina sõjapõgenike suhtes toetavamad olnud, oleks neil paremini läinud.
«Ja peaasi et me ei kritiseeriks Euroopa Liidu võimukaaperdamise ja Euroopa Ühendriikide ehitamise plaane, küll me siis alles oleks popid. Kahjuks võtsid nii mõnedki liikmed ja toetajad selle vastaste poolt meile ette söödetud enesealanduse ja meid liberaal-globalistlikuks erakonnaks pöörava propaganda omaks ja hakkasid seda korrutama. Kallid liikmed! Rohkem enesekindlust, rohkem eneseusku!
Me oleme üks suurimaid ja populaarsemaid erakondi Eestis, me ei pea midagi häbenema ega kellegi ees vabandama! Ühelgi liberaalil pole moraalset üleolekut meid noomida või õpetada. See, kui kellelegi meie teod või sõnad ei meeldi ei ole mitte meie probleem, vaid nende probleem.»
«Seni, kuni mina juhin Eesti Konservatiivset Rahvaerakonda, ei hakka me toetama homopööret, rohepööret, sundsüstimist, laste füüsilist ja vaimset rituaalset ohverdamist transsoolisuse kurjuse kultusele, me ei hakka nõustuma Eesti venestamisega ega Eesti relvitustamisega isegi siis, kui seda tehakse Slava Ukraina karjudes. Me ei hakka olema innukad Kolmanda maailmasõja käivitajad, me ei paku end usinalt välja selle sõja lahingutandriks. Me ei hakka nõustuma Euroopa Liidu ülemvõimu kehtestamisega meie suveräänsuse üle ega Klaus Schwabi ja Maailma majandusfoorumi soovitusega süüa liha asemel putukaid ning liikuda auto asemel jala või jalgrattaga.»
Helme sõnul on EKRE ainus erakond Eestis, mis seisab Eesti põhiseaduse, suveräänsuse, rahvusriigi kui ka vaba riigi eest, kus saab vabalt nii suud pruukida, ettevõtlust arendada kui ka piiramatult liikuda.
«Me oleme erakond, kes seisab risti jalus ees end progressivistideks nimetavatel globalistidel, kes soovivad meilt ära võtta meie vabadust, meie raha, meie ainulaadset rahvuslikku kultuurikeskkonda. Kes soovivad meilt ära võtta meie lapsed ja anda need homopaaridele või transmutileerijatele rappida. Ei ole nõus,» ütles Helme.
«Need, kes nõuavad, et EKRE muutuks taltsamaks, oleks vähem võitluslik, soovivad meid tegelikult suunata rajale, mille lõpus on kodustatud opositsiooni reservaat. Jah, sarnaselt Isamaale võid aeg-ajalt joriseda mingite valitsuse otsuste üle. Võid saada riigi rahakassa juurde ja sealt endale ja sõpradele paremat elu tagada. Aga mitte kunagi ei tohi reservaadist välja eksida ainuõigeteks kuulutatud teemadest valesti rääkides. Ja mitte milleski ei tohi tegevus ohustada innukat marssi rohe-lillat utoopiat pakkuva globaalse valitsuse võimu alla.
Meie asi – meie ülesanne, lausa püha kohus – on olla vastupanu keskus sellele õõvastavale ja inimvihkajalikule poliitikale. Jah, homoabielude kehtestamine on lapsi ohverdav ja rahvust väljasuremisele suunav. Jah, sõnavabaduse maha surumine vihakõne jutuga on vaba ühiskonda lõpetav ja totalitarismi kehtestav. Vihakõnest rääkijad näitavad ise üles viha vabaduse ja eriarvamuse vastu, viha ja raevu inimeste vastu, kes julgevad kritiseerida võimu haaranud märatsevaid liberaale.»
Helme ütles, et ta mõistab ahvatlust saada armulikult kiita oma vastastelt. «Aga see ihalus on hukutav. Me ei hakka kunagi saama kiita oma vastastelt seni, kuni me ei tee neile meelepäraseid asju. Ja kui hakkame tegema neile meelepäraseid asju, siis pole meid kellelegi enam vaja. Ei neile, kes meid on teinud endasarnaseks ega neile, kes on pannud oma viimase lootuse meie erakonnale.
Tee, mille peame valima on mitte kergema vastupanu tee, kus faustilikus tehingus oma hinge eest saame kiita vastastelt, vaid teadlikult raskem tee. See on tee, kus meile loobitakse iga päev kaela solki ja kogu aeg kodarasse kaikaid. Me valime selle tee, mitte selle pärast, et ta on raske, vaid selle pärast, et ta on õige,» ütles Helme.
«Me peame kehtestama Eesti poliitikas oma tahte, sest me oleme ainus partei, mis tahab, et Eesti oleks Eesti. Eestikeelne, eestimeelne, eestlaste riik. Jõukas ja vaba riik. Me oleme ainus partei Eestis, mis seisab vastu meie muutmisele globalistlikuks provintsiks, kus meie jääme vähemusse juba kümne-viietest aastaga, kui praegused immigratsioonitrendid jätkuvad. Me oleme ainus partei Eestis, kes pole Eesti tulevikule käega löönud. Meie vastas ei ole ju mitte ainult korrumpeerunud ja valelik Reformierakond oma käsilastega. Meie vastas on Reformierakonna selja taga seisvad rahvusvahelised jõud.
Meie omakorda oleme see ainus jõud Eestis, kes ei lase maailma isandatel Eestit segamatult ära kasutada. Ärge siis kohkuge, kui meid nii meeleheitlikult materdatakse. Ärge üllatuge, et meievastane surve on meeletu. Kõik see näitab meie vastaste meeleheidet, et nad pole meist jagu saanud, meid ära kodustanud, meid reservaati pannud. Kuni mina olen erakonna juht, ei lase ma meid reservaati panna.»


Helme: opositsiooni vaigistamist ei tohi juhtudaTALLINN, 10. juuni, BNS - Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna (EKRE) liider Martin Helme märkis laupäeval EKRE kongressil, et neid püütakse suunata rajale, mille lõpus on kodustatud opositsiooni reservaat, ja seda ei tohi lubada.
„EKRE poliitilised oponendid tahavad erakonda suunata rajale, mille lõpus on kodustatud opositsiooni reservaat. Nii kaua kui mina olen erakonna esimees, ei lase ma meid reservaati panna. Meie püha kohus on olla vastupanu keskus õõvastavale ja inimvihkajalikule poliitikale. Oleme ainus partei Eestis, kes pole Eesti tulevikule käega löönud,“ ütles EKRE esimees Martin Helme  erakonna kongressil Pärnus.
„Peale valimisi püüdsid meie poliitilised vastased meile selgeks teha, et kui me ainult oleks olnud toetavamad homoabielude suhtes, siis oleks paremini läinud. Kui me ainult oleks pooldanud rohepööret, siis oleks rohkem hääli saanud. Kui me oleks toetanud eesti venestamist Ukraina pagulasteks nimetatud venekeelsetega, vaat siis! Ja peaasi et me ei kritiseeriks Euroopa Liidu võimukaaperdamise ja Euroopa Ühendriikide ehitamise plaane, küll me siis alles oleks popid. Kahjuks võtsid nii mõnedki liikmed ja toetajad selle vastaste poolt meile ette söödetud enesealanduse ja meid liberaal-globalistlikuks erakonnaks pöörava propaganda omaks ja hakkasid seda korrutama. Kallid liikmed! Rohkem enesekindlust, rohkem eneseusku! Me oleme üks suurimaid ja populaarsemaid erakondi Eestis, me ei pea midagi häbenema ega kellegi ees vabandama! Ühelgi liberaalil pole moraalset üleolekut meid noomida või õpetada. See, kui kellelegi meie teod või sõnad ei meeldi ei ole mitte meie probleem, vaid nende probleem,“ ütles Helme.
„Seni, kuni mina juhin Eesti Konservatiivset Rahvaerakonda, ei hakka me toetama homopööret, rohepööret, sundsüstimist, laste füüsilist ja vaimset rituaalset ohverdamist transsoolisuse kurjuse kultusele, me ei hakka nõustuma Eesti venestamisega ega Eesti relvitustamisega isegi siis, kui seda tehakse Slava Ukraina karjudes. Me ei hakka olema innukad Kolmanda maailmasõja käivitajad, me ei paku end usinalt välja selle sõja lahingutandriks. Me ei hakka nõustuma Euroopa Liidu ülemvõimu kehtestamisega meie suveräänsuse üle ega Klaus Schwabi ja Maailma majandusfoorumi soovitusega süüa liha asemel putukaid ning liikuda auto asemel jala või jalgrattaga.“
Helme sõnul on EKRE ainus erakond Eestis, mis seisab Eesti põhiseaduse, suveräänsuse, rahvusriigi kui ka vaba riigi eest, kus saab vabalt nii suud pruukida, ettevõtlust arendada kui ka piiramatult liikuda.
„Me oleme erakond, kes seisab risti jalus ees end progressivistideks nimetavatel globalistidel, kes soovivad meilt ära võtta meie vabadust, meie raha, meie ainulaadset rahvuslikku kultuurikeskkonda. Kes soovivad meilt ära võtta meie lapsed ja anda need homopaaridele või transmutileerijatele rappida. Ei ole nõus,“ ütles Helme.
„Need, kes nõuavad, et EKRE muutuks taltsamaks, oleks vähem võitluslik, soovivad meid tegelikult suunata rajale, mille lõpus on kodustatud opositsiooni reservaat. Jah, sarnaselt Isamaale võid aeg-ajalt joriseda mingite valitsuse otsuste üle. Võid saada riigi rahakassa juurde ja sealt endale ja sõpradele paremat elu tagada. Aga mitte kunagi ei tohi reservaadist välja eksida ainuõigeteks kuulutatud teemadest valesti rääkides. Ja mitte milleski ei tohi tegevus ohustada innukat marssi rohe-lillat utoopiat pakkuva globaalse valitsuse võimu alla. Meie asi – meie ülesanne, lausa püha kohus – on olla vastupanu keskus sellele õõvastavale ja inimvihkajalikule poliitikale. Jah, homoabielude kehtestamine on lapsi ohverdav ja rahvust väljasuremisele suunav. Jah, sõnavabaduse maha surumine vihakõne jutuga on vaba ühiskonda lõpetav ja totalitarismi kehtestav. Vihakõnest rääkijad näitavad ise üles viha vabaduse ja eriarvamuse vastu, viha ja raevu inimeste vastu, kes julgevad kritiseerida võimu haaranud märatsevaid liberaale.“
Helme ütles, et ta mõistab ahvatlust saada armulikult kiita oma vastastelt. „Aga see ihalus on hukutav. Me ei hakka kunagi saama kiita oma vastastelt seni, kuni me ei tee neile meelepäraseid asju. Ja kui hakkame tegema neile meelepäraseid asju, siis pole meid kellelegi enam vaja. Ei neile, kes meid on teinud endasarnaseks ega neile, kes on pannud oma viimase lootuse meie erakonnale. Tee, mille peame valima on mitte kergema vastupanu tee, kus faustilikus tehingus oma hinge eest saame kiita vastastelt, vaid teadlikult raskem tee. See on tee, kus meile loobitakse iga päev kaela solki ja kogu aeg kodarasse kaikaid. Me valime selle tee, mitte selle pärast, et ta on raske, vaid selle pärast, et ta on õige,“ ütles Helme.
„Me peame kehtestama Eesti poliitikas oma tahte, sest me oleme ainus partei, mis tahab, et Eesti oleks Eesti. Eestikeelne, eestimeelne, eestlaste riik. Jõukas ja vaba riik. Me oleme ainus partei Eestis, mis seisab vastu meie muutmisele globalistlikuks provintsiks, kus meie jääme vähemusse juba kümne-viietest aastaga, kui praegused immigratsioonitrendid jätkuvad. Me oleme ainus partei Eestis, kes pole Eesti tulevikule käega löönud. Meie vastas ei ole ju mitte ainult korrumpeerunud ja valelik Reformierakond oma käsilastega. Meie vastas on Reformierakonna selja taga seisvad rahvusvahelised jõud. Meie omakorda oleme see ainus jõud Eestis, kes ei lase maailma isandatel Eestit segamatult ära kasutada. Ärge siis kohkuge, kui meid nii meeleheitlikult materdatakse. Ärge üllatuge, et meievastane surve on meeletu. Kõik see näitab meie vastaste meeleheidet, et nad pole meist jagu saanud, meid ära kodustanud, meid reservaati pannud. Kuni mina olen erakonna juht, ei lase ma meid reservaati panna.“
Tallinna toimetus, +372 610 8832, sise@bns.ee
Baltic News Service


EKRE: võimuerakonnad kehtestavad ebademokraatlikku režiimiTALLINN, 10. juuni, BNS – Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna kongress kirjutab enda avalduses, et koalitsiooni moodustanud erakonnad kehtestavad kiirkorras ebademokraatlikku režiimi.
"Enne valimisi hoiatas Eesti Konservatiivne Rahvaerakond selle eest, et ennast liberaalideks nimetavate jõudude võit valimistel toob lisaks rahvusriikluse lammutamisele kaasa ka demokraatia ja majanduse järkjärgulise hävingu. Nüüd, ligi neli kuud pärast valimisi, peame nentima, et vahendid ja tempo, millega võimuerakonnad on asunud kehtestama ebademokraatlikku režiimi, šokeerib peaaegu kogu ühiskonda, sealhulgas nende endi valijaid," seisab avalduses. "Tekkimas on mustrid, mida oleme harjunud nägema Venemaal ja Valgevenes, mitte demokraatlikus Euroopas."
EKRE kinnitusel on riik taasiseseisvusajal saanud esmakordselt valitsuse, mis tuli võimule sihilike valedega – kunagi varem ei ole ükski valitsus asunud kiirkorras ellu viima poliitikat, millele ei ole valimistel küsitud rahva mandaati ja millel puudub ühiskonna enamuse toetus.
"Samuti on tegu esimese valitsusega, mis asus riigikogus ebaseaduslikult ja jõuga vaigistama demokraatlikku opositsiooni, kelle eesmärk on kaitsta seaduslikke vahendeid kasutades meie riiki ühiskonna ootustele mittevastava ja kahjuliku poliitika eest," märgib partei ja lisab, et üha selgemalt võib näha inimeste, erakondade ja maailmavaadete lahterdamist õigeteks ja valedeks.
Kõik, kes julgevad valitsuse eesmärke ja vahendeid kahtluse alla seada, satuvad EKRE kinnitusel tagakiusamise alla. "
"Vasakliberaalsele globalistlikule ideoloogiale truudust vandujad aga võidavad positsioone, preemiaid ja tiitleid," märgitakse tekstis.
"Murenemas on vabale ühiskonnale omane võimude lahususe printsiip. Politsei ning uurimis- ja julgeolekuasutuste jõudemonstratsioone viiakse läbi maailmavaateliste vastaste suhtes, ent võimuerakondade ministrite hämarad riigihanked või saadikute korruptiivsed tehingud annetusrahadega jäetakse sisulise tähelepanuta. Erakordselt ohtlik on valitsuse plaan eirata mitmete õigusteadlaste soovitusi ja võtta vastu niinimetatud vaenukõneseadus, mis võimaldab suruda ühiskondliku diskussiooni valitsuse poolt kehtestud ideoloogilistesse raamidesse. Vaenukõneseadus annab riigile hoovad karistada näiteks massimmigratsiooniga mittenõustuvaid inimesi. Valitsus kavatseb suruda päitsed pähe ka meediale. Järgmise aasta riigieelarves on planeeritud riiklik ametikoht, mille üks ülesanne on valvata meediasisu järele. Sisuliselt kehtestatakse tsensuur," seisab avalduses.
Võimuerakondade ihalust autoritaarse valitsemise järele reedab EKRE hinnangul ka rohepöördega seonduv fanatism, niinimetatud sooneutraalsuse propageerimine ja soov traditsioone ümber defineerida. Ajalugu näitab partei sõnul, et autoritaarsed riigid püüdlevad reaalsuse ümberdefineerimise ja suurema kontrolli poole.
"Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna kongress hoiatab, et praeguste tendentside jätkudes leiame end peagi Eestist, kus rahvalt on võetud õigus kujundada oma riigi tulevikku ning kus kriitika võimulolijate aadressil lõppeb ühiskondliku tühistamise, repressioonide või vanglakaristusega," seisab kongressi avalduses. "Ei tohi lasta end eksitada võimuliidu poliitikute jutust, nagu oleks nende eesmärgiks uus ja parem maailm – autoritaarset mõtteviisi ja autoritaarkorda kehtestatakse tihti just ilusa jutu ja malbete naeratuste saatel."
EKRE kutsub üles kaitsma põhiseadusega ette nähtud poliitilisi õigusi ja kodanikuvabadusi., sest valetamist harrastaval, politseiriiki ehitaval ja demokraatiat mõnitaval valitsusel ei tohi lasta karistamatult tegutseda.
"Vabal meedial, kodanikuühendustel, aga eeskätt rahval kui kõrgeima riigivõimu kandjal, on moraalne kohustus seista vastu ebademokraatlikule, autoritaarrežiimi kehtestamiseni viivale poliitikale," agiteerib partei. "Ühtlasi anname erakonnana lubaduse: kui meil ei õnnestu opositsioonis kahjulikke arenguid ära hoida, pöörame tulevikus võimule saades tagasi kõik Reformierakonna, Eesti 200 ja sotsiaaldemokraatliku erakonna poolt vastu võetud, kuid ühiskonna enamuse ootustele mittevastavad seadused, muu hulgas maksutõusud, homoabielu, vaenukõneseaduse ja peretoetuste kärpimise."
EKRE lubab seista parema, õiglasema, vaba ja demokraatliku Eesti eest.
Tallinna toimetus, +372 502 5532, sise@bns.ee
Baltic News Service


EKRE kongressi avaldus: Ei autoritarismile! Kaitskem Eesti demokraatiat!Enne valimisi hoiatas Eesti Konservatiivne Rahvaerakond selle eest, et ennast liberaalideks nimetavate jõudude võit valimistel toob lisaks rahvusriikluse lammutamisele kaasa ka demokraatia ja majanduse järkjärgulise hävingu. Nüüd, ligi neli kuud pärast valimisi, peame nentima, et vahendid ja tempo, millega võimuerakonnad on asunud kehtestama ebademokraatlikku režiimi, šokeerib peaaegu kogu ühiskonda, sealhulgas nende endi valijaid. Tekkimas on mustrid, mida oleme harjunud nägema Venemaal ja Valgevenes, mitte demokraatlikus Euroopas.
Esmakordselt taasiseseisvusajal on Eestil valitsus, mis tuli võimule sihilike valedega. Mitte kunagi varem ei ole ükski valitsus asunud kiirkorras ellu viima poliitikat, millele ei ole valimistel küsitud rahva mandaati ja millel puudub ühiskonna enamuse toetus. Samuti on tegu esimese valitsusega, mis asus Riigikogus ebaseaduslikult ja jõuga vaigistama demokraatlikku opositsiooni, kelle eesmärk on kaitsta seaduslikke vahendeid kasutades meie riiki ühiskonna ootustele mittevastava ja kahjuliku poliitika eest.
Üha selgemalt võib näha inimeste, erakondade ja maailmavaadete lahterdamist „õigeteks“ ja „valedeks“. Kõik, kes julgevad valitsuse eesmärke ja vahendeid kahtluse alla seada, satuvad tagakiusamise alla, vasakliberaalsele globalistlikule ideoloogiale truudust vandujad aga võidavad positsioone, preemiaid ja tiitleid.
Murenemas on vabale ühiskonnale omane võimude lahususe printsiip. Politsei ning uurimis- ja julgeolekuasutuste jõudemonstratsioone viiakse läbi maailmavaateliste vastaste suhtes, ent võimuerakondade ministrite hämarad riigihanked või saadikute korruptiivsed tehingud annetusrahadega jäetakse sisulise tähelepanuta.
Erakordselt ohtlik on valitsuse plaan eirata mitmete õigusteadlaste soovitusi ja võtta vastu nn vaenukõneseadus, mis võimaldab suruda ühiskondliku diskussiooni valitsuse poolt kehtestud ideoloogilistesse raamidesse. Vaenukõneseadus annab riigile hoovad karistada näiteks massimmigratsiooniga mittenõustuvaid inimesi. Valitsus kavatseb suruda päitsed pähe ka meediale. Järgmise aasta riigieelarves on planeeritud riiklik ametikoht, mille üks ülesanne on valvata meediasisu järele. Sisuliselt kehtestatakse tsensuur.
Võimuerakondade ihalust autoritaarse valitsemise järele reedab ka rohepöördega seonduv fanatism, nn sooneutraalsuse propageerimine ja soov traditsioone ümber defineerida. Ajalugu näitab, et autoritaarsed riigid püüdlevad reaalsuse ümberdefineerimise ja suurema kontrolli poole.
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna kongress hoiatab, et praeguste tendentside jätkudes leiame end peagi Eestist, kus rahvalt on võetud õigus kujundada oma riigi tulevikku ning kus kriitika võimulolijate aadressil lõppeb ühiskondliku tühistamise, repressioonide või vanglakaristusega.
Ei tohi lasta end eksitada võimuliidu poliitikute jutust, nagu oleks nende eesmärgiks uus ja parem maailm – autoritaarset mõtteviisi ja autoritaarkorda kehtestatakse tihti just ilusa jutu ja malbete naeratuste saatel.
Kutsume üles kaitsma meie riigi põhiseadusega ette nähtud poliitilisi õigusi ja kodanikuvabadusi. Valetamist harrastaval, politseiriiki ehitaval ja demokraatiat mõnitaval valitsusel ei tohi lasta karistamatult tegutseda. Vabal meedial, kodanikuühendustel, aga eeskätt rahval kui kõrgeima riigivõimu kandjal, on moraalne kohustus seista vastu ebademokraatlikule, autoritaarrežiimi kehtestamiseni viivale poliitikale.
Ühtlasi anname erakonnana lubaduse: kui meil ei õnnestu opositsioonis kahjulikke arenguid ära hoida, pöörame tulevikus võimule saades tagasi kõik Reformierakonna, Eesti 200 ja Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poolt vastu võetud, kuid ühiskonna enamuse ootustele mittevastavad seadused, muu hulgas maksutõusud, homoabielu, vaenukõneseaduse ja peretoetuste kärpimise.
Eesti Konservatiivne Rahvaerakond seisab parema, õiglasema, vaba ja demokraatliku Eesti eest!
Pärnus 10. juunil 2023


Citadele: kümnendik vanemaealistest ei saa internetipangas ise hakkamaTALLINN, 10. juuni, BNS – Citadele panga tellitud uuringust selgus, et kümnendik vanemaealistest ei saa ise internetipanga kasutamisega hakkama ning paljud noored abistavad senini oma vanemaid keerulisemate veebipõhiste finantsteenuste kasutamisel.
Citadele pank uuris Eesti inimestelt, kas ja kui palju nad aitavad oma vanematel kasutada erinevaid veebipõhiseid finantsteenuseid. Olgu selleks siis internetipank, mobiilipank, -rakendus või mõni muu teenus. Selgus, et ligi kolmandiku ehk 32 protsendi sõnul pole neil selleks vajadust, kuna vanemad saavad ise kõigega hakkama, teatas Citadele.
Samas on ka neid vanemaealisi, kes vajavad mõningal määral juhendavat kätt. 16 protsenti Eesti inimestest märkis, et abistavad oma vanemaid aeg-ajalt ning lisaks kaheksa protsenti inimestest teeb seda keerulisemates olukordades, näiteks dokumentide allkirjastamisel.
Viis protsenti vastajatest lausus, et teevad kõik vajalikud toimingud oma vanematest eest ise ära ning lisaks märkisid sama paljud, et seda teeb nende vanemate eest keegi teine. Ehk siis kokkuvõtvalt abistab oma vanemaid vähemalt või rohkemal määral kokku 34 protsenti Eesti inimestest.
Läti ja Leedu inimestega võrreldes peavad eestlased vähem oma vanemaid finantsteenuste kasutamisel abistama. Kui eestlastest ütles kokku 32 protsenti, et neil pole abistamiseks vajadust, siis Lätis oli sama arv 22 protsenti ja Leedus 18 protsenti. Seda selgitab panga hinnangul asjaolu, et Eestis on erinevad veebipõhised finantslahendused märksa varasemalt kasutusele võetud ja levinumad.
"Viimase aja rohkete küber- ja finantspettuste valguses tasuks kindlasti üle kontrollida oma vanemate digioskused ning vajadusel meelde tuletada põhitõed just turvalisuse osas. Citadele enda kevadel tehtud uuring näitas, et lausa üle 70 protsendi eestlastest on mingil moel kokku puutunud finantspettuste katsetega ning kahtlemata on just digimaailmas kehvemini orienteeruvad inimesed tõenäolisemad ohvrid," lausus Citadele panga jaepanganduse juht Marina Hakiainen.
Hakiainen tuletas meelde, et viimase kolme-nelja aasta jooksul on finantspettustega Eesti inimestelt kätte saadud üle 15 miljoni euro. Kuigi pangad kasutavad turvalisi maksete jälgimise süsteeme ja blokeerivad kahtlased tehingud, muudavad petturid ka pidevalt oma meetodeid, et kätte saada ohvri andmed või raha. Siiski on mõned skeemid levinumad, nagu näiteks investeerimispettused, võltsitud ettemaksud või fiktiivsed arved.
Citadele panga tellitud ja uuringufirma Norstat Baltikumi ülene küsitlus viidi läbi mais. Igas riigis küsitleti 1000 inimest vanusevahemikus 18–74.
Tallinna toimetus, +372 533 38403, majandus@bns.ee
Baltic News Service


Citadele: märkimisväärne hulk Eesti vanemaealisi ei saa internetipangas ise hakkamaCitadele panga tellitud uuringust selgus, et kümnendik vanemaealistest ei saa ise internetipanga kasutamisega hakkama ning paljud noored abistavad senini oma vanemaid keerulisemate veebipõhiste finantsteenuste kasutamisel.
Citadele pank uuris Eesti inimestelt, kas ja kui palju nad aitavad oma vanematel kasutada erinevaid veebipõhiseid finantsteenuseid. Olgu selleks siis internetipank, mobiilipank, -rakendus või mõni muu teenus. Selgus, et ligi kolmandiku ehk 32 protsendi sõnul pole neil selleks vajadust, kuna vanemad saavad ise kõigega hakkama, teatas Citadele.
Samas on ka neid vanemaealisi, kes vajavad mõningal määral juhendavat kätt. 16 protsenti Eesti inimestest märkis, et abistavad oma vanemaid aeg-ajalt ning lisaks kaheksa protsenti inimestest teeb seda keerulisemates olukordades, näiteks dokumentide allkirjastamisel.
Viis protsenti vastajatest lausus, et teevad kõik vajalikud toimingud oma vanematest eest ise ära ning lisaks märkisid sama paljud, et seda teeb nende vanemate eest keegi teine. Ehk kokkuvõtvalt abistab oma vanemaid vähemalt või rohkemal määral kokku 34 protsenti Eesti inimestest.
Läti ja Leedu inimestega võrreldes peavad eestlased vähem oma vanemaid finantsteenuste kasutamisel abistama. Kui eestlastest ütles kokku 32 protsenti, et neil pole abistamiseks vajadust, siis Lätis oli sama arv 22 protsenti ja Leedus 18 protsenti. Seda selgitab panga hinnangul asjaolu, et Eestis on erinevad veebipõhised finantslahendused märksa varasemalt kasutusele võetud ja levinumad.
«Viimase aja rohkete küber- ja finantspettuste valguses tasuks kindlasti üle kontrollida oma vanemate digioskused ning vajadusel meelde tuletada põhitõed just turvalisuse osas. Citadele enda kevadel tehtud uuring näitas, et lausa üle 70 protsendi eestlastest on mingil moel kokku puutunud finantspettuste katsetega ning kahtlemata on just digimaailmas kehvemini orienteeruvad inimesed tõenäolisemad ohvrid,» lausus Citadele panga jaepanganduse juht Marina Hakiainen.
Hakiainen tuletas meelde, et viimase kolme-nelja aasta jooksul on finantspettustega Eesti inimestelt kätte saadud üle 15 miljoni euro. Kuigi pangad kasutavad turvalisi maksete jälgimise süsteeme ja blokeerivad kahtlased tehingud, muudavad petturid ka pidevalt oma meetodeid, et kätte saada ohvri andmed või raha. Siiski on mõned skeemid levinumad, nagu näiteks investeerimispettused, võltsitud ettemaksud või fiktiivsed arved.


Terminal Oili juht: Olerexi juhtum on Eesti kütuseturu aegade suurim pettusSee, et Olerex on biokütuse kasutamise kohustuse täitmata jätnud, on kestnud juba aastaid ning mullu ulatus seetõttu teiste kütuse hulgituru osaliste kahju vähemalt 100 miljoni euroni, ütles ERR-ile Terminal Oili juhatuse liige Raido Raudsepp.
See, et Olerex on biokütuse kohustuse täitmata jätnud ja toonud biokütuse sildi all sisse hoopis teisi kütuseid, pole teiste turuosaliste jaoks olnud saladus, see on kestnud aastaid ning sellest on teavitatud ka ametkondi, ütles Raudsepp.
„Meie jaoks on positiivne see, et tagasisidet võeti tõsiselt ametkondade poolt. Ma nimetaks seda isegi Eesti kütuseturu läbi aegade suurimaks pettuseks. Ei ole mingi kahtlust, et see nii on,” lausus ta.