Kaja Kallase valitsuse maksureform kasvatab propaganda ja väliskanalite mõjuEesti Meediaettevõtete Liitu kuuluvate üleriigiliste, maakondlike ja
kohalike lehtede peatoimetajad:
Poliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas,
kodanikuühiskonna aktiivsus ja riigivõimu vastutus ning läbipaistvus on
üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega. Ebavõrdse
konkurentsi kiuste on Eesti ajakirjandusvabadus ja -kvaliteet maailma
absoluutses tippklassis. Viimati kättesaadavate majandusaasta aruannete
põhjal on nii Eesti suuremad, üleriigilist ajakirjandust arendavad
meediaettevõtted kui ka kohalikud ajalehed majanduslikult kahjumlikult
tegutsevad – oma süü on nii Eestist väljavoolaval reklaamirahal, kohatul
riigiabil ja keelatud konkurentsil kui ka paberi ja muude sisendhindade
röögatus hinnatõusus. Ühtmoodi miinuses või miinuse piiril tegutsesid
üksikute kasumlike meediaettevõtete kõrval valdav enamus.
Valitsuskoalitsiooni otsus tõsta ajakirjanduse käibemaksu 5% pealt 9% peale
läheb arvestuslikult maksma umbes 100 ajakirjaniku töökoha tänasest 850st –
see on selle 4 miljoni euro hind. Erinevalt luksusautodest ei ole
ajakirjanduses ruumi maksutõusu kulu lugejale enam edasi kanda – eriti
sellele lugejale, kelle side juba täna riigiga õrnaks kipub jääma, ent mille
säilimise nimel me iga päev võitlust peame. Seda tööd teevad nii meie
investeeringud ajakirjandusse digipöördesse kui rindereporterid Ukrainas,
kes sealse sõja vahetut mõju Eesti julgeolekule on aidanud sedastada.
Ajakirjandus on missiooniettevõtlus – üle kogu Euroopa. Kes tahab kvaliteeti
hoida, teeb mööndusi tulemuslikkuses. Eesti ajakirjanduse reklaamituru
suurus tammub samas kohas, kus 2006. aastal – suurusjärgus 100 miljonit
eurot. Reklaami müügilt maksavad väljaandjad käibemaksu muuseas hariliku
määra järgi, mis on pärast maksutõuse 22%. Senise vähendatud määra järgi
maksavad eestimaalased tellimuste eest. Ülejäänud reklaamituru kulutused,
kordades suurem summa, voolab Eestist välja, digihiidude rahakotti. Eesti ja
teiste EL liikmesriikide suutmatus leppida kokku maksureeglites, mis
maksustaks nende tulu seal, kus see teenitakse, on põhjustanud ebavõrdset
konkurentsi juba 15 aastat. Samas on Eesit ajakirjandus Eesti riigikaitsesse
ja ühiskonda panustanud läbi kogu Eesti iseseisvuse ja seda sõltumata
riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse
hetkeseisust. Oleme olnud solidaarsed Eestiga igal hetkel ja teinud oma
tööd. Me ei saa ajutiselt sulgeda toimetusi, konserveerida oma inimesi,
servereid või trükipresse. Vastupidi – mida haavatum on majandus ja
säästlikum raskete aegade sunnil riik, seda rohkem hoiab moraali vaba
ajakirjandus. Vaba ja hakkamasaav ajakirjandus on hoidnud ühiskonnal purjeid
püsti iseseisvuse taastamisest saadik. See on meid eristanud mitmestki
siirdeühiskonnast Kesk- ja Ida-Euroopas, kus võimukoridoride kõikidesse
nurkadesse valgus ei pääse ning korruptsioon ja stagnatsioon riike tagasi on
hoidnud. Neis riikides on tuntav ka Venemaa propaganda mõju, mida Eesti
ajakirjandus siin kontrolli all on hoidnud.
Euroopa Liidu rahandusministrid otsustasid 2021. aastal, laastava
COVID-pandeemia tuules, et õige samm on muuta käibemaksudirektiivi, et
lubada ajakirjandusele sisse seada ka 0% käibemaksumäär – tunnistades seda
seni lahendamatut konkurentsiprobleemi ja teisalt ajakirjanduse kriitilist
rolli meie kultuuriruumis, meie arusaamas riigi ja kodanike suhete
tasakaalupunktist. Eesti tegi seetõttu üle-eelmise valitsuse ajal sammus
õiges suunas ja kehtestas ajakirjandusele 5% käibemaksumäära – direktiiv
lubab kahte vähendatud määra hariliku määra kõrval ning Eestis on need 5% ja
9%; lisaks lubab direktiiv teatud valikule teenustest ja toodetest ka 0%
määra ja 0% ja 5% vahele jäävat määra – ajakirjandus on üks sellistest
lubatud kategooriatest. Tänaseks on rida EL ja ka sinna mittekuuluvaid
Euroopa riike – Norra, Suurbritannia, Iiri, Belgia ja Taani – kehtestanud 0%
määra ning enamik riike 0% kuni 5% käibemaksumäära – põhjendused on meil
kõigil Euroopas sarnased.
Eesti on teinud viimase 15 aastaga digipöördes tõesti suuri samme; eriti
hästi on arenenud avalikud teenused ning riik ja poliitikud on
rahvusvaheliselt lõiganud selle töö vilju. Ent Eesti ajakirjanduse kanda on
jäänud oluline osa ühiskonna ja demokraatia digiteerimise kulupoolest. Kui
riik on saanud oma suhtlemises kodanikega loobuda paberist, siis meie peame
olema kättesaadavad kõikidele eestimaalastele sõltumata nende
tehnoloogilistest eelistustes – me trükime ja toimetame Eesti inimeste elu
puudutavad uudised, avaliku ruumi arutelud ja valikud, suursündmused,
positiivse ja negatiivse – nende koju, tähelepanuvälja kätte.
Maksutõus on paradoksaalne, sest teiselt poolt ütleb valitsus
koalitsioonilepingus, et ajakirjandus ja meediaruum on väga tähtis. Üleminek
eestikeelsele haridusele, Venemaa sõjategevus Ukrainas ning Ida-Virumaa
sotsiaalmajanduslikud muutused (üleminek põlevkivienergeetika väärtusahela
tööhõivelt muudele tööstustele ja ettevõtlusele) on tinginud, et valitsus
soovib toetada Ida-Virumaad ja venekeelset ajakirjandust. Ühe käega võtame,
teise käega anname.
Kutsume üles Vabariigi Valitsust ja Riigikogu liikmeid astuma oma
taktikalistest heitlustest rahatabelitega korraks kõrvale ja vaatama suurt
pilti – millist Eestit me nende sammudega ehitame; mida ja milleks teeme,
mis on nende sammude otsesed ja teisesed tagajärjed. Kas tõesti tahame me
ühelt poolt vähendada ajakirjanduse kättesaadavust Eesti erinevates
kohtades, väljaspool suuri keskusi, ainult selleks, et teise käega lisada
kümneid miljoneid regionaalinvesteeringuid, et jõuga väljasuretatud
kohtadesse eestikeelset mõtteelu tagasi viia? Välismaal rääkida tähtsast
võitlusest Venemaa propagandaga, aga kodus takistada tegelikke samme selle
elluviimiseks? Riigimeediale raha igal aastal juurde ja sõltumatult meedialt
raha ära võtta?
Hingame kõik koos korra sisse veel enne, kui astume samme, millest
tagasiteed ei ole.
Kalev Annom, Võrumaa Teataja peatoimetaja
Piret Eesmaa, Hiiu Lehe peatoimetaja
Siiri Erala, Pärnu Postimehe peatoimetaja
Erik Gamzejev, Põhjaranniku peatoimetaja
Anna Gudõm, Vestnik Tartu peatoimetaja
Sirli Homuha, Lõuna-Eesti Postimehe peatoimetaja
Priit Hõbemägi, Postimehe peatoimetaja
Tiit Lääne, Vooremaa peatoimetaja
Meelis Mandel, Äripäeva peatoimetaja
Sergei Metlev, Rus.Postimees peatoimetaja
Andrei Mokijevski, MK-Estonia peatoimetaja
Merili Nikkolo, Eesti Ekspressi peatoimetaja
Urmas Paidre, LõunaLehe peatoimetaja
Rannar Raba, Tartu Postimehe peatoimetaja
Veli Valentin Rajasaar, Accelerista peatoimetaja
Heiki Raudla, Õpetajate Lehe peatoimetaja
Liina Raudvassar, Eesti Kiriku peatoimetaja
Kaire Reiljan, Lääne-Elu peatoimetaja
Tiit Reinberg, Järva Teataja peatoimetaja
Hindrek Riikoja, Maalehe peatoimetaja
Ülo Russak, Harju Elu peatoimetaja
Eva Samolberg-Palmi, Virumaa Teataja peatoimetaja
Andres Sepp, Saarte Hääle peatoimetaja kt
Andrei Shumakov, venekeelse Delfi peatoimetaja
Urmo Soonvald, Eesti Päevalehe ja Delfi peatoimetaja
Martin Šmutov, Õhtulehe peatoimetaja
Ülle Tamm, Sõnumitooja peatoimetaja
Tõnis Tõnisson, Raplamaa Sõnumite peatoimetaja
Polina Volkova, Delovõje Vedomosti peatoimetaja
Hans Väre, Sakala peatoimetaja


David Strom: kas tähestikurahva "uhkuse" liikumisest on saamas poliitiline mürk? Uudisteprtaali HotAir toimetaja David Strom kirjeldab, kuidas normaalsetel inimestel on seksuaalveidrikest ja pervertidest villand ning miks see ennustab poliitikas peatselt saabuvaid suuri muutusi.
Omasooiharate õiguste eest peetud võitlus on ammu läbi. Viimane doominokivi [Ameerika Ühendriikides] langes samasooliste abielu seadustamisega. [USA] Ülemkohus langetas selle otsuse 2015. aastal ja riigis mitmel pool olid samasooliste abielud lubatud varemgi.
Sugugi mitte kõik inimesed ei ole rahul omasooiharate abieluga, omasooiharate paaride lapsendamisõiguse ja teiste omasooiharusega seotud "õigustega". Kuigi käimas on veel võitlus omasooiharatest teatud kaitstud klassi tegemise nimel, siis samasooliste paaride suhted on seaduse silmis paigas.
Praktikas tähendab see, et omasooiharatel on paljudel puhkudel rohkem õiguseid kui nende õiguste suhtes rahulolematutel tavalistel inimestel. Näiteks on Oregoni osariigis lapse adopteerinud paar või kasuvanemad kohustatud käima lapsega tähestikurahva karnevalidel, panema kodus seinale tähestikurahva ideoloogiat manavaid plakateid ja tunnistama tähestikurahva usku selle kõigis vormides. Peaaegu kõigil juhtudel kui keegi esitab kohtule kaebuse omasooiharate õiguste rikkumise asjus, siis tegelik olukord on hoopis selline, et keegi omasooihar aktivist ründab mõnda kristlast selle usu pärast. Näiteks võib tuua pagarid, kes ei soovi omasooiharate ühteminekule torte teha.
Koos uhkuse liikumise ja selle karnevalide (Pride) saamisega osaks Ameerika Ühendriikide ühiskonnast, metastaseerus see hoobilt liikumiseks, millel pole omasooiharate õigusega enam mitte midagi tegemist. Sellest sai katus kõigile seksiveidrustele ja perverssustele (Queer), sealhulgas sooväänamisele, seksi müümisele, pedofiilidele (Minor Attracted Persons, "alaealistesse kiindunud isikutele") ja karvikutele (furries; inimesed, kes erutuvad teatud olukordades karvaste kostüümide kandmise peale).
See on täpselt asi, mille eest omasooiharate abielu vastu olevad inimesed enne selle seadustamist hoiatasid ja mida ette ennustasid. Neil oli/on õigus olla mures. Tuleb välja, et libe tee on päriselt olemas ja see ei ole välja mõeldud nähtumus.
Tänased tähestikurahva argumendid tegelevad reaalsuse vundamendi hävitamisega.
Eriti tõene on see puhul kui mõne idee aluseelduseks on arusaamine, et muutumatuks jäävat [päris] reaalsust kui sellist ei ole olemas. Kui kõik on ainult meie kujutlusvõimest alguse saanud vaadete süsteem, siis pole ka alust, millele eristusi sooritades toetuda. Omasooiharate abielu vastane argument on sama lihtne kui selle õigustus. Tänased tähestikurahva argumendid tegelevad reaalsuse vundamendi hävitamisega.
Normaalsete inimeste jaoks on abielu ühiskonna alustala ja perekonnad on olemas laste saamiseks ning nende üles kasvatamiseks. Kuigi kõik abielud ei kanna vilja, siis perekonna institutsiooni tähtsus seisneb selles, et abielus lastega perekond on ühiskonna ülesehituse algosa.
Samasooliste abielu pooldajad räägivad samas, et abielu on armastuse väljendus ja armastus on armastus hoolimata inimestest, kes armastust teevad.
Kas te näete vahet? Ühel pool on perekond kui ühiskonna alusüksus ja teine algab inimestega ning lõpeb nende samade inimeste rahuldamisega.
Ühel pool on perekond kui ühiskonna alusüksus ja teine algab inimestega ning lõpeb nende samade inimeste rahuldamisega.
Sotsiaalsed konservatiivid kaotasid omasooiharate abielu lahingu mitte 2015. aastal, vaid juba siis, kui seadustati ilma tõsise põhjuseta lahutused. Ilma põhjuseta lahutuse puhul tehti normaalseks "armastus on armastus" argument ehk perekonnad võib laiali saata kui üks pool pole enam ükskõik mis põhjusel õnnelik. Hetkest, kui kõige tähtsamaks muutus inimeste õnn, siis langes sellega ka liisk teemal, kes tohivad ja kes ei tohi omavahel abielluda. Abielu on inimeste jaoks, kes usuvad, et nad on abielus õnnelikumad kui vallalistena.
Peamine on siiski saada aru, kuidas sekusaalveidruste ja perverssuste ideoloogia on vallutanud omasooiharate õiguste liikumise.
Seksuaalveidrike ja -prevertide liikumine on üdini korrumpeerunud ja see põhineb ideoloogial, et loodus selle päris kujul ja moraal on ainult illusioonid.
Omasooiharate õiguste liikumine seisis alati selle eet, et omasooiharatest saaks osa suuremast ühiskonnast. Seksuaalveidruste ja -perverssuste aktivismi eesmärgiks on nimetatud suurema ühiskonna hävitamine. Seksuaalveidrike ja -prevertide liikumine on üdini korrumpeerunud ja see põhineb ideoloogial, et loodus selle päris kujul ja moraal on ainult illusioonid.
Selline ideoloogia, erinevalt omasooiharate õigustest, on suurema osa ameeriklaste jaoks liiga mõistusevastane. Suuresti on selle põhjuseks, et see eitab tõelisi ameerikalikke väärtuseid. See puudutab nii traditsioonilisi [päris] liberaale kui konservatiive. Seksuaalveidrike ja pervertide liikumises on kõik osa ikestamise süsteemist, mille eesmärgiks on rõhuda seksuaalveidrikke ning perverte.
Omasooiharate õigused jäävad ilmselt sinna, kus need on täna. Vähemalt siis kui omasooiharate õiguste liikumine ütleb lahti seksuaalveidrike ja pervertide ideoloogiast. Uhkuse liikumine on siiski ilmselt suremas. Põhjus on eelkõige sellest, et seksuaalveidrikud ja perverdid on liikumise oma ideoloogiaga ära mürgitanud.
Heaks lakmuseks on siinkohal olukorrad, kuidas suhtutakse veel mitte päris hulluks läinud osariikides poliitikutesse, kes semutsevad seksuaalveidrike ja -pervertide kogukonnaga.
Kentucky osariigi kuberner Andy Beshear on tähestikurahva ideoloogia eestkõneleja ja ta sõbrustab liikumise kõige ebameeldivamate elementidega ning see on eelseisva valimiskampaania kontekstis tema jaoks suur probleem.
Ettekäändel, et kõik Kentucky inimesed on tähtsad, poseeris Beshear fotol üheskoos agressiivse katoliiklaste vastase sooväänajate rühmituse Sisters of Perpetual Indulgence (Igavesti [pattudele] järele andmise õed) rühmitusega [kuhu kuuluvad karvased paksud mehed ja mõned naised], kes kasutavad krutsifiksi striptiisipostina. See ilmselt päris kõigile Kentucky'is ei meeldi.
Uhkuse karnevalid ja liikumine pole enam lihtsalt häiriv seik, vaid sellest on saanud paljude inimeste jaoks ühiskonda mürgitav nähtus. Inimestel on kõrini. Mitte omasooiharatest, vaid tähestikurahva ideoloogiast. Seksuaalveidrike ja pervertide liikumine ei ürita inimestele ainult oma ideoloogiaga näkku istuda, vaid see kuulutab, et normaalsed inimesed on rämps ning rõhujad.
Tagasilöök saab olema äge ja see pole veel õiget hoogu sisse saanud. Loomulikult läheb seegi kunagi üle, kuid peale seda võib poliitiline maastik olla varasemast märksa teistmoodi.
Tõlkis Karol Kallas


Jeffrey A. Tucker: Covidi aja kakskümmend sünget reaalsustMõttekoja Brownstone Institute'i asutaja ja juht Jeffrey A. Tucker tõdeb, et peale Covidi režiimi pole maailm enam endine ja osutab kahekümnele süngele reaalsusele, mille tõttu tänane maailm on varasemaga võrreldes silmnähtavalt teistmoodi.
Täna on üpris tavaline vastandada aega enne ja praegu. Veelahkmeks oli loomulikult 2020. aasta 16. märts ehk päev kui algas viisteist päeva haigestumiskaare tasandamiseks (15 Days to Flatten the Curve). Autoritaarsed arengud võtsid võimust siiski enne seda. Ühtäkki piirati suurt hulka õiguseid, sealhulgas usuvabadust. Meile anti korraldus sättida oma elu viimase pisiasjani biomeditsiinilise autoritaarse riigikorralduse järele.
Neid inimesi oli väga vähe, kes nägid säherdusi arenguid ette. Tegemist oli uue riikliku sõjaga ja vaenlaseks oli miski, mida keegi ei näinud ja sedasi võis olla kõikjal. Keegi pole kunagi kahelnud, et ohtlikke haigusidusid leidub kõikjal, kuid nüüd meile öeldi, et kogu elu sõltub nende vältimisest ja ainus süsteem, mis oskab anda juhiseid edasiseks käitumiseks, on rahvatervisetööstus.
Kõik muutus. Mitte miski ei ole enam sama. Trauma on tõeline ja see kestab kaua. "15 päeva" lubadus osutus riukaks. Hädaolukord kestis kolm aastat ja natuke peale. Inimesed ja masinavärk, mis seda tegid, on jätkuvalt võimul. Uus CDC juht on inimene, kes pooldab agaralt sulgemisi ja kõike, mis sellele järgnes.
Sellepärast tuleb võtta kokku kõik uued arengud, millega me nende aastate jooksul kokku puutusime. Nende arengute näol me näeme, kuidas ja miks maailm on muutunud ning miks me täna tunneme ja mõtleme teistmoodi kui vaid mõned aastad tagasi.
Kakskümmend kohutavat sulgemiste tõdemust
1. Suured tehnoloogiaettevõtted tegelevad inimeste massjälgimise ja tsensuuriga. Vastupanuliikumine sai küll lõpuks sellest suuresti jagu, kuid see kõik võttis aastaid. Tsensuurirežiim muutus kõigi suurte tehnoloogiaplatvormide osaks ja sellele aitasid kaasa tehnoloogiad, mis peaksid aitama meil omavahel paremini lävida ja levitada suuremat hulka erinevaid arvamusi. Me ei teadnud, et selline asi leiab aset, kuid lõpuks saime me sõnavabaduse piiramisest aru ja see on põhjus, miks nii paljud meie seast tunnevad ennast nii üksikuna. Teised inimesed ei saanud meid kuulda ja meie ei kuulnud neid. Režiimi ootavad ees rasked ja erinevad kohtulahingud, kuid seni jätkub kõik vanaviisi. Peale Twitteri jätkavad kõik tehnoloogiaplatvormid oma võrgustikes sõnavabaduse piiramist ja seda viisil, mis on üheselt autoritaarne. Meil on täna olemas raudsed tõendid, et kõik need platvormid on allutatud pisikese grupi inimeste huvidele.
2. Suurte ravimiettevõtete võim ja mõju. 2020. aasta aprillis küsis keegi minult, kas ravimitööstuse kartelli toodetav vaktsiin on tõepoolest sulgemiste režiimi kehtestamise põhjuseks? Sulgemiste eesmärgiks paistis olevat meie hirmutamine ja meie elude hävitamine ja seda nii kaua, kui me ise anume enda süstimist. Siis ma arvasin, et selline mõte on hullumeelne ja korruptsioon ei saa ometi olla nii laiaulatuslik. Ma eksisin. Ravimitööstus oli vaktsiini kallal vaeva näinud juba 2020. aasta jaanuarist ja see nõudis välja kogu rahaga ostetud mõjuvõimu, et süstidest saaks üldine kohustus. Täna me teame, et riiklikke ravimiameteid-agentuure omab ja kontrollib suur ravimitööstus ning seda määral, kus tegelik vajadus nende toodangu järele, nende toodangu turvalisus ja tõhusus, ei tähenda enam midagi.
3. Korporatiivsest meediast sai valitsuse propagandamasin. Inimeste ajusid pesti väsimatult alates esimesest päevast ja korporatiivne meedia oli Anthony Fauci osas äärmiselt erapoolik. Kogu sellise olukorra tekitamise taga olevad jõud allutasid endale New York Timesi, National Public Radio (NPR), Washington Posti ja kõik teised korporatiivse meedia kanalid. Need jõud tegid sellise meediaga mida ja millal neil parasjagu pähe tuli. Korporatiivne meedia tegi sulgemisi, maske ja süste vastustavatest inimestest kurjategijad. Ära unustati tõdemus "demokraatia sureb pimeduses" ja korporatiivsest ajakirjandusest endast sai pimedus ning kõikehõlmava propaganda kanal. Seda ei huvitanud, mis toimub teisel poolel. Great Barringtoni deklaratsioon sai alguse soovist harida ajakirjanikke, kuid ainult vähesed julgesid selles kokku võetud teemasid puudutada. Täna me teame, et kogu korporatiivne ajakirjandus on anastatud ja üdini väärastunud. See teadis üheselt, mida ja kuidas pandeemia osas kajastada. Miski muu seda ei huvitanud.
4. Rahvatervisetööstus on korrumpeerunud. Kas mõni täie mõistuse juures olev inimene oleks osanud arvata, et CDCst (USA terviseamet), NIHist (USA riiklikke biomeditsiini teadusasutusi koondav ja suurel hulgal teadusraha jagav amet) ja Maailma Terviseorganisatsioonist (WHO) saavad eesliini rünnakrühmlased, mille abil kehtestatakse totalitaarne kõike kontrolliv kord. Mõned vaatlejad ilmselt ennustasid selliseid arenguid, kuid need ei olnud usutavad. Kuid lõpuks olid nimetatud ametid ja organisatsioonid vastutavad kõigi absurdsete tegutsemiseeskirjade eest: haiglate sulgemised inimestele, kes polnud andnud positiivset Covidi proovi; pleksiklaasist vaheseinte paigaldamine kõikjale, koolide sulgemine; ivermektiini, HCQ ja sarnaste ravimite demoniseerimine, imikute maskisund ja sunniviisiline vaipsüstimine. Nad arvasid, et nende võimul pole mingeid piire. Nad näitasid ennast "universumi kuningate" ustavate käsilastena.
5. Ärimaailm sunniti kuuletuma. Vaba ettevõtlus peaks olema vaba, kuid kui töölisi, tööstuseid ja kaubamärke hakatakse jagama olulisteks ja mitteolulisteks, siis kuhu jäi Suure Äri ulgumine? Seda ei kostnud mitte kusagilt. Nad olid valmis seadma kasumi ettepoole konkurentsi süsteemist. Nii kaua kui koondumise, kartelliseerumise ja tsentraliseerimise süsteem neile kasu tõi, olid nad rahul. Suurtel kaubamajade kettidel õnnestus konkurentsist lahti saada ja need saavutasid parema turupositsiooni. Sama juhtus kaugõppe ja digitaaltehnoloogia platvormidega. Kõige suuremad ettevõtted osutusid kapitalismi kõige hullemateks vaenlasteks ja jõugukapitalismi kõige suuremateks sõpradeks. Mis puutub kunstidesse ja muusikasse, siis me teame, et nomenklatuurile pole neid vaja.
6. Kasvas haldusriigi mõju ja võim. Põhiseaduses on valitsusele ette nähtud kolm sammast, kuid sulgemiste aega ei hallanud ükski neist. Seda tegi aastakümnete jooksul elajalikud mõõtmed võtnud neljas haru. See on igavene bürokraatide klass, keda mitte keegi pole oma kohale valinud ja kes avalikkuse ees millegagi ei vastuta. Need igavesed "eksperdid" ässitati inimeste kallale kui marutõbised ja mitte kellelgi polnud võimu taltsutada nende võimu. Nad mõtlesid iga tund välja uusi reegleid, mida nad ise jõustasid ja seadusandjad, kohtunikud, kubernerid ning presidendid pidid seda ainult võimetult, suutmata midagi peale hakata, pealt vaatama. Täna me teame, et 2020. aasta 13. märtsil toimus riigipööre, mille käigus anti võim üle süvariigile (national security state). Toona me ei teadnud sellest midagi. NImetatud üleminek jäi salajaseks. Süvariik on tänaseni võimul.
7. Intellektuaalid on argpüksid. Intellektuaalid on ühiskonnas grupp, kellel on kõige suurem voli avaldada oma arvamusi. See on nende töö. Kuid nad olid enamasti vakka. See oli nõnda nii vasak- kui paremintellektuaalide puhul. Arvamusliidrid ja õpetlased läksid lihtsalt kaasa viimase aja kõige jubedamate rünnakutega inimõiguste vastu. Kindlasti olid need ühed õudsemad, mida täna elavad inimesed oma eluajast mäletavad. Me maksame nendele inimestele palka, et nad oleksid sõltumatud, kuid nad näitasid enda kohta, et nad on kõike muud. Me vaatasime šokeeritult pealt, kuidas isegi kõige tuntumad kodanikuõiguste libertaarid arvasid tolle aja kannatuste kohta, et kõik on korras. Terve põlvkond intellektuaale ja teadlasi on kaotanud igasuguse usaldusväärsuse. Need intellektuaalid, kes vastu hakkasid, muudeti paariateks ja kaotasid tihti oma töö. Teised vaatasid toimuvat pealt ja otsustasid vait olla ning järgida nomenklatuuri sätestatud reegleid.
8. Ülikoolide allaheitlikkus ja põhimõttelagedus. Tänased ülikoolid said alguse kloostritest, kus suured ideed elasid üle kõige hullemad ajad. Kuid enamus ülikoole, kui ainult väga vähesed välja arvata, läksid režiimiga kaasa. Nad lõpetasid õpetamise. Nad panid üliõpilased ühiselamutesse kinni. Nad lõpetasid kontaktõppe üliõpilastele, kes olid selle eest maksnud. Siis tulid süstid. Miljonid inimesed, kellele seda polnud vaja, olid sunnitud laskma ennast süstida. Kes keeldusid, visati ülikoolist välja. Ülikoolid näitasid, et neil pole mitte mingisuguseid põhimõtteid. Gümnaasiumi lõpuklasside õpilased ja nende vanemad peaksid sellega arvestama ja vaatama, millist ülikooli järgmisel aastal valida.
9. Selgrootud mõttekojad. Nende, kohati päris suurte, vabaühenduste ülesandeks on proovida järele talutava arvamuse piire ja suunata intellektuaalset maailma ning poliitikaid, teenides nii ühiskonna parendamise eesmärke. Samuti peaksid need olema sõltumatud. Need ei peaks sõltuma toetustest ja poliitilisest soosingust. Nad peaksid olema julged ja põhimõttekindlad. Kuid kuhu need jäid? Peaaegu kõigist mõttekodadest said sulgemiste režiimi eestkõnelejad või nad kapseldusid vaikides endasse. Nad ootasid ja ootasid kuniks hullem oli möödas ja siis poetasid tühiseid arvamusi, millest polnud midagi kasu. Kas nad olid lihtsalt häbelikud? Pole tõenäoline. Rahanumbrid näitavad midagi muud. Neid toetab seesama tööstus, mis lõikas kasu sulgemise aja hullumeelsetest poliitikatest. Annetajad, kes usuvad vabadusse, peaksid sellega arvestama.
10. Masside hullus. Kõik peaksid lugema klassikaks saanud raamatut "Erakordselt populaarsed luulud ja masside hullus" (Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds). Need, kes seda on lugenud, arvasid, et tegemist on minevikku jäänud sündmustega ja midagi sellist ei saa täna enam juhtuda. Kuid hetkega langes suurem osa ühiskonnast keskaega iseloomustavasse paanikasse. Jahiti taga inimesi, kes käsku ei täitnud ja varjuti nähtamatu mädanikuauru eest. Kõigil oli äkki täitmiseks elu kõige tähtsam ülesanne. Nad kandsid keelt teisitimõtlejate peale ja andsid üles inimesed, kes sõna ei kuulanud. Nii nagu Hiina Rahvavabariigi kultuurirevolutsiooni ajal, said neist hungveipingidest valitsuse rünnakrühmlased. Mathias Desmeti raamat "Massiformatsioon" (Mass Formation) [kollektiivse hinge psühhoos] kirjeldab meile, kuidas inimesed, kes elavad ilma tähenduseta elu, muudavad sellised poliitilised meeletused hullumeelseteks ristisõdadeks. Suurem osa meie sõpradest ja naabritest läks sellega kaasa.
11. Nii pahemal kui paremal ei usu keegi millessegi. Nii vasak- kui parempoolsed on oma ideaalid reetnud. Parempoolsed on unustanud oma armastuse väikese riigi, vaba ettevõtluse ja õigusriigi vastu. Vasakpoolsed on pööranud kodanikuvabaduste, võrdsuse ja sõnavabaduse vastu. Mõlema maine on kahjustatud ja kumbki pool õigustas piiranguid haletsusväärsete väljamõeldistega. Kui see kõik oleks alanud demokraadist presidendi ajal, siis vabariiklased oleksid teinud väga kõva häält. Kuid nad olid vakka. Seejärel läks Covidi režiim üle demokraadile ja nemadki olid vakka. Vabariiklased, tundes häbi oma varasema vaikimise pärast, ei võtnud suuremalt sõna liiga pikka aega. Mõlemad pooled näitasid ennast läbi ja lõhki mõttetute ja hambututena.
12. Valitsev klass on sadistlik. Mõnel pool ei saanud lapsed käia koolis kaks aastat. Inimesed jäeti ilma regulaarsest arstiabist. Pulmi ja matuseid peeti ilmavõrgu vahendusel. Vanemaealised inimesed sunniti elama lootusetus üksinduses. Töölisklassi kasutati ära. Väikeettevõtete äri hävitati. Miljonid inimesed pidid elukohta vahetama ja miljonid kaotasid töö. Valitsev klass, mis kiitles oma imelise omakasupüüdmatuse ja inimeste peale mõtlemisega, muutus ühekorraga kalgiks ning ei hoolinud rahvahulkade kannatustest karvavõrdki. Isegi siis, kui hakkasid kuhjuma andmed enesetapumeelsuse ja vaimsete haiguste kohta, ei võetud midagi ette. Nomenklatuurile see muret ei valmistanud. Nad ei muutnud mitte midagi. Koolid jäid suletuks ja jätkuvalt valitses reisimise keeld. Inimestest, kes kõige sellega rahul ei olnud, said paariad. Kõik see oli groteskse sadismi avaldumine, mille kohta ei osanud keegi arvata, et nomenklatuur on millekski selliseks võimeline.
13. Piirangute aeg näitas kui ebavõrdne on ühiskond. Kas selline asi oleks saanud juhtuda 20 aastat tagasi, kus kolmandik tööjõust ei olnud piisavalt privilegeeritud, et oleks saanud võtta töö arvutiga koju kaasa? Vaevalt. Kuid 2020. aastaks oli välja kujunenud ülemklass, kelle elu oli täielikult eraldatud nende omast, kes peavad elatist teenima oma kätega tööd tehes. Kuid see ülemklass ei hoolinud, et lihtsad inimesed puutusid viirusega esmalt kokku. Need töölised ja talupojad polnud ilmselt piisavalt väärtuslikud. Kui tuli aeg ennast süstida, siis nõudis ülemklass, et tervishoiutöötajad, piloodid ja kullerid ennast ühiskonna pisikutest puhastamise eesmärgil ära süstiksid. Suur varanduslik ebavõrdsus loob suure vahe poliitilistes tulemustes ja seda eriti siis kui üks klass on sunnitud teisi sulgemiste ajal teenima.
14. Riiklik haridussüsteem on ahne ja korrumpeerunud. Riiklik alusharidus oli sada aastat tagasi progressistide üks suuremaid saavutusi. Me arvasime, et see on asi, mida kaitstakse üle kõige. Et lapsi ei tooda kunagi ohvriks. Kuid siis ühtäkki, ilma igasuguse põhjuseta, pandi koolid kinni. Õpetajate ametiühingutele selline tasustatud puhkus meeldis ja nad seisid selle eest, et see kestaks võimalik kaua. Laste hariduslik mahajäämus neid ei huvitanud. Need on koolid, mille eest maksumaksjad maksavad, kuid keegi pole saamata jäänud hariduse eest raha tagasi saanud. Koduõppest, mis seni eksisteeris kuskil seadusandlikus limbos, sai järsku hädavajalik lahendus. Kui koolid uuesti avati, sunniti lapsi kandma maske.
15. Keskpangad said endale suurema võimu ja maksid režiimi hulluse kinni. 2020. aasta 12. märtsist ja sealt edasi kasutas föderaalreserv ära kõik võimalused, et täita kongressi rahamasina rolli. See langetas intressi nullini. See kaotas pankade jaoks ära tagatise (!) nõuded. See ujutas majanduse üle värske rahaga, mis oma tipus jõudis 26 protsendi ehk kokku 6,2 triljoni dollarini. Lõpuks tõi see loomulikult kaasa hindade kasvu, mis tühistas kõik selle ostujõu, mida valitsuse niisama jagatav majanduse ergutamise raha tekitas, mis omakorda oli kahjulik nii tootjatele kui tarbijatele. See kõik oli suur pettus, mille tegi võimalikuks keskpank ja sellele antud volitused. Pikaajaline madalate intresside aeg põhjustas majandusele korvamatut struktuurset kahju.
16. Usukogukondade juhtide õõnsus. Kus olid kirikud ja sünagoogid? Nad panid oma uksed kinni ja jätsid inimesed, keda nad peaksid kaitsma, ukse taha. Nad jätsid ära pühade päevade teenistused ja pühade tähistamise. Nad kukkusid vastuhakkamises täielikult läbi. Kuidas? Kuna nad läksid kaasa ametliku propagandaga, mis ütles, et oma tegevuse peatamine on kooskõlas rahvatervise eesmärkidega. Nad allusid riigi ja korporatiivse meedia propagandale, nagu nende religioon oleks avalikkusele äärmiselt ohtlik. See tähendab ainult seda, et need inimesed tegelikult ei usu, mida nad väidavad ennast uskuvat. Kui usklikud said jälle koos käia, siis avastati, et koguduse liikmete arv on märkimisväärselt väiksem. Pole ka ime. Mis sai neist, kes piirangutega kaasa ei läinud? Need olid väidetavalt hullumeelsed ja imelikud kogudused: amishid, ametlikust kultusest lahku löönud mormoonid ja ortodokssed juudid. Appi, kui mitte-peavool nad olid. Kui marginaalsed. Samas silmnähtavalt on nemad need, kelle usk on piisavalt tugev, et seista vastu valitsejate nõudmisele.
17. Reisipiirangud. Me ei osanud arvata, et valitsus võib piirata meie reisimist, kuid seda see siiski tegi. Esmalt kadusid rahvusvahelised reisid. Seejärel siseriiklik rändamise võimalus. Mõne kuu pärast ei olnud võimalik liikuda osariigist osariiki, kuna seda tehes pidi kaks nädalat istuma karantiinis. See oli imelik aeg, kuna me ei teadnud, mis on seaduslik ja mis ei ole ning me ei teadnud, milline on piirangute jõustamise mehhanism. Tagantjärele saime teada, et tegemist on hoopis kurjema süsteemi katsetusega ja mis oli reisipiirangute kehtestamise tegelik eesmärk: 15-minuti linnad. Tuleb välja, et ringi liikuvaid inimesi on liiga keeruline kontrollida ja kantseldada. Meid suunatakse keskaega meenutava ja hõimulise eluviisi poole, kus kõik peavad püsima paigal, sest nii saavad isandad meid paremini silma peal hoida.
18. Segregeerimine muutus äkki talutavaks. Süstituse määr erines märkimisväärselt nii rassi kui sissetuleku piire mööda. Rikkamad ja valgemad inimesed lasksid ennast süstida, kuid kuskil 40 protsenti mittevalgest ja vaesemast elanikkonnast ei uskunud süsti ning keeldusid sellest. See ei takistanud viiel suurel linnal kehtestamast süstisegregatsiooni ja seda politseiga jõustamast. Mõnda aega kehtis riigi suurimates linnades segregatsioon, mis toimis eriti värviliste inimeste kahjuks. Ma ei mäleta, et ükski suurem korporatiivne ajakirjandusväljaanne oleks sellele tähelepanu juhtinud, veel vähem hukka mõistnud. Segregatsiooniga paistab olevat kõik hästi, kui see ainult sobitub valitsuse eesmärkidega – nagu see toimus mineviku kurjematel päevadel.
19. Eesmärgiks on sotsiaalne krediidisüsteem. See ei ole paranoia, kui arutleda teemal, et segregatsiooni eesmärgiks oli üle riigi vaktsiinipasside süsteemi kehtestamine. Seda soovitakse teha tänaseni. Selle osaks on pikem eesmärk ehk Hiina Rahvavabariigi laadse sotsiaalse krediidisüsteemi loomine, mis muudab inimese võimekuse osaleda sotsiaalses ja majanduslikus elus sõltuvaks kuuletumisest riigile. Hiina Kommunistlikul Parteil on see õnnestunud ja nad on kehtestanud oma rahva üle totalitaarse kontrolli. Täna me teame, et suur osa pandeemia vastu suunatud lahendustest mõeldi välja Pekingis ja need sunniti maailmale peale Hiina RV valitseva klassi kaudu. Igati mõistuspärane on arvata, et nii vaktsiinipasside kui keskpankade digiraha eesmärgiks on sotsiaalse krediidisüsteemi kehtestamine.
20. Meie riigisüsteemiks on korporatism. Mitmeid põlvkondi on suurem võitlus käinud kapitalismi ja sotsialismi vahel. Kuid samal ajal on tegelikud arengud jäänud tähelepanuta, milleks on sõdadevahelise aja stiilis korporatiivse riigi kehtestamine. See on süsteem, kus vara on ainult nime poolest eraomanduses ja koondunud peamiste valdkondade suurimate tööstusharude kätte, kuid mida juhitakse tegelikult johtuvalt poliitilistest eesmärkidest. See ei ole tavaline sotsialism ja kindlasti ei ole see konkurentsile toetuv kapitalism. See on valitseva klassi poolt loodud sotsiaalne, majanduslik ja poliitiline süsteem, mis teenib ainult nende huve. See on tänase maailma jaoks kõige suurem oht, kuid seda ei taju veel sellisena ei vasak- ega parempoolsed. Isegi libertaarid ei paista sellest aru saavat: nende jaoks on riigi ja eraomandi vastuolu niivõrd kõikehõlmav, et nad ei saa aru kahe ühinemisest. Nad ei näe kuidas suured korporatsioonid suunavad arenguid statismi suunas ja seda eelkõige lähtudes oma huvidest.
Kui keegi pole oma mõtlemist viimase kolme aasta jooksul muutnud, siis see inimene on kas prohvet, ükskõikne või lihtsalt maganud. Väga palju asju on saanud selgemaks ja väga palju asju on muutunud. Uutele väljakutsetele tuleb astuda vastu avatud silmadega. Inimeste vabadust ei ohusta täna minevikust tuntud ohud ja neid pole võimalik hõlpsalt ideoloogiliselt määratleda. Me peame tunnistama, et inimestel pole täna enam võimalik elada täisväärtuslikku vaba elu. Kui me soovime oma vabadusi tagasi, siis me peame andma endale aru kõigist meie ees seisvatest hirmutavatest väljakutsetest.
Tõlkis Karol Kallas


MEEDIAKROONIKLA: Nälkjad Terevisioonis: valitsuse vasallidest peatoimetajate mõnus hädakisa. Odinets möllab ja märatseb. Kaja lüpsab mehiTäna hommikul Terevisiooni vaadates sain ma teada, et pean maksma Euroopa Liidule teiste poolt korduvkasutamata jäänud plastpakendi eest obrokki ja see kergitab veelgi poehindu, mis on niigi kerkinud kahe-, vahel ka kolmekordseks. Euroopa Liit aga maksab näiteks Tuneesiale miljardi selleks, et sealsed piirivalve laiskloomad ei laseks igat Euroopat ründavat tööpõlgurite hordi üle piiri. Et mõni ka kodumaale jääks.
Ehk eesti vanurid ja kärbitavate toetustega suurpered maksaksid muidusööjatest riikidele, kuna need ei suuda või ei taha majandust arendada ja vägivalda ohjeldada. Eesti on võtnud endale Euroopa Liidus kohustuse võtta ülejärgmiseks aastaks ringlusesse vähemalt pool plastpakendijäätmetest. Praegu suudab meie riik ringlusesse võtta aga vaid 41 protsenti plastpakendijäätmetest.
Riik maksab juba praegu Euroopa Liidule ringlusesse võtmata jäänud plastpakendite eest ca 11 miljonit eurot aastas. Kui nüüd peaks selle tasu kokku koguma pakendiettevõtjad, siis muutuks plastpakend poes kaks korda kallimaks.
Euroliit meenutab siin vanu Kesk-Aasia feodaale, kes kurnasid kirgiise, kasahhe jne igasuguste obrokkide, kümniste ja muude röövellikke maksudega, kusjuures olid eraldi maksud nii nisu kui ka kogunisti põhu eest – zjaketid ja teised, kõik ei ole meeleski ega pea olema. Nüüd kolisid feodaalid Brüsselisse ja sigatsevad edasi.
Ehk Aafrikas põlevad igavese tulena sajad ja tuhanded mürgistest jäätmetest hiigelprügimäed, oma koduõue hoolikalt koristav ja kaunistav eestlane peab aga käima väljas kikivarvul, nagu baleriin, et loodust säästa, ja maksma veel kinni miljonite loodrite aelemist palmide all. Ja purukspommitatud Ukraina peab neile saatma nisu.
Terevisiooni uudistest sain ma täna teada veel ka seda, et pean maksma oma taskust hingehinda iga Eestisse mittelubatud põgeniku eest. Jutt käis 20 tuhandest eurost iga 79 Aafrika meesmugavuspagulase eest aastas, mis teeb per kärss äkki rohkemgi, kui Paide rikas jalgpalliklubi maksab Aafrika karuperseriigi tippmängijate eest. Ja maksab väljapressijatele mitte allkirju lahkesti jagav eestlastevihkaja Läänemets, vaid ilmsüüta rahumeelsed eestlased.
Kohe pärast seda uudist kuulsin Eestit kurnavate hispaania teetigude ja veel mingisuguste kahjurmolluskite invasioonist Eestisse. Olge sõbrad oma uudiste reastamisega ettevaatlikud, aga hästi tehtud! Kümnesse!
Terevisioonis oli täna ka vene meedia „ülevaade“, mille tarvis kutsuti stuudiosse sellesamuse vene meedia puukeelsed ajakirjanikud, kes pidid siis olema omaenda loomingu suhtes objektiivsed. Jutt oli sisutu ja segane, nagu alati, aga vene Postimehe esindaja Kablukova, kes on siinses vene meedias veel vist Brežnevi ajast ja on üdini sovett, olles Eesti suhtes alati sarkastiline Ирина Каблукова: их будет много, их будет «три» (postimees.ee) pööras täna erilist tähelepanu omaenda suurele loole sellest, kuidas kuri keskealine valge eesti mees keelas poes vaesel vene emal oma pisikeste lastega vene keeles suhelda. Ajakirjanik teatas, et selliseid lugusid tuleb avaldamisele veel palju. Nii et Kaja Kallase poolt miljonitega rahastatud kohalik venekeelne vihaõhutamise vabrik jätkab täistuuridel üksikute olmekonfliktikeste paisutamist eestlaste russofoobia ja venelaste diskrimineerimise väidetavaks poliitikaks.
Ma lausa naudin praeguse rahvavaenuliku valitsuse võimule upitanud peavoolumeedia peatoimetajate hala ajakirjandusmaksu tõstmise teemal. Müüdavad estofoobia ja perverssuse allikad olete, miks peaks valitsuski teist hoolima ja lugu pidama. Kui vaja, ostetakse teised toimetuste juhid ja vorbite edasi oma paskville nagu väsimatud Duracelli jänesed, vingute eestlaste kallal, sest see on ikka mõnusam, kui maasikapõllul higistada või midagi muud kasulikku teha.
+ + + + + + +
Sots Eduard Odinets oleks nagu homonduse mulla Omar: taolist fanatismi ja agressiivsust sellise asja puhul on lausa põnev jälgida.
Nüüd avaldas toosamune rus.postimees valitsuse raha eest koalitsiooniliikme Osinetsiga geiparaadil tehtud intervjuu „Poliitik parlamendi päevakorrast: alati on olnud teemasid, mida peeti amoraalseteks!“
Leht kirjutab: „Võrdsusmarss Baltic pride-2023 on mitmevärviline pidu, kuid poliitiline võitlus viimase ametlikult eksisteeriva diskriminatsiooni eest käib argipäeviti tunduvalt hallimas olukorras.“
Ehk Odinetsile ei meeldi vastik hall kahvanägusest koosnev parlament. No tulgu sinna siis stringides, vikerkaarelipuke näpus – käis ju seal Stalnuhhin nii kapuutsiga puhvaikas kui ka Georgi lindikesega, keegi teda välja ei visanud. Jukukalle juba ilmubki sinna mingisugustes kaltsudes ja kaanib õlut, ähkides ja krooksu lastes.
+ + + + + + +
Elult tuleb võtta, mida võtta annab! Tavaliselt võetakse keskealistelt valgetelt eesti meestelt (ma ei taha siin nüüd väita, et ka ülalmainitud Odinets seda teeb).
Õhtuleht avaldas loo „Tiktokker Kaja Grillfestil: olen sellise tasemega staar, et teen, mis tahan!“
Ka Kaja Kallas teeb, mis tahab, aga jutt pole sedapuhku Kaja Kallasest.
ÕL kirjutab: „Grillfestil kogus külastajate tähelepanu seltskond, mille keskmes Tik-Toki rakenduses tuntust kogunud eestlanna Kaja. Naisel jagus aega fännidele, aga ka eriliseks tantsuks oma eksmehega. „Teate, ma olen sellise tasemega staar, et teen, mis tahan!“ räägib Kaja Linkmann enesekindlalt saatjaskonnale ja lisab: „Ja kõik makstakse mulle kinni.“
Ma nüüd vaatasin, mis võiks olla küll põhjus, mis paneks mehed sellise oleku, välimuse ja vaimsusega naisele maksma. Ja pöörasin tähelepanu ühele detailile ehk selle naisolevuse käele.
Võib-olla see käsi mudib osavalt ka klaviatuuri, aga sellega ei tahaks ka vastu kolpa saada.
Nii meie praidistatud nõrgad mehed maksavadki.
Ivan Makarov


Erikomisjon kontrollib Riigikogu ja valitsuse liikmete huvide
 deklaratsiooneRiigikogu pressiteade
12. juuni 2023
Erikomisjon kontrollib Riigikogu ja valitsuse liikmete huvide
deklaratsioone
Riigikogu korruptsioonivastane erikomisjon otsustas kontrollida sel aastal
Riigikogu ja valitsuse liikmete huvide deklaratsioone.
Erikomisjoni aseesimehe Eerik-Niiles Krossi sõnul pidas komisjon
vajalikuks alustada iseendast ehk kontrollida sel aastal üle kõigi
märtsis valitud Riigikogu liikmete ning ka uue valitsuse liikmete huvide
deklaratsioonid. Tema sõnul on deklaratsioon eeskätt enesekontrolli
meede. „Kontrolliga soovib komisjon tõsta deklarantide teadlikkust ja
deklaratsioonide kvaliteeti. Kontrollitulemustest teeme kokkuvõtte
sügisistungjärgu lõpuks,“ ütles ta.
Korruptsioonivastase seaduse kohaselt tuleb huvide deklaratsioon esitada
nelja kuu jooksul alates deklaratsiooni esitamise kohustuse tekkimisest
ning edaspidi iga aasta 31. maiks. Riigikogu uutel liikmetel, kellel varem
deklaratsiooni esitamise kohustust ei olnud, on deklaratsiooni esitamiseks
seega aega 1. augustini.
Eelmisel aastal kontrollis erikomisjon juhuvalimi alusel kohalike
omavalitsuste ametiisikute ja korruptsioonivastase erikomisjoni liikmete
ning 2021. aastal Riigikogu uute liikmete ja seadusemuudatusega
deklaratsiooni esitamise kohustuse saanud asekantslerite ja poliitiliste
nõunike huvide deklaratsioone. 2020. aastal kontrolliti Riigikogu liikmete
ning 2019. aastal Riigikogu ja valitsuse liikmete deklaratsioone.
Seaduse järgi on erikomisjonil ainuõigus kontrollida huvide
deklaratsioone, mille on esitanud president, Riigikogu liige, valitsuse
liige, kohtunik, riigikontrolör, õiguskantsler, Eesti Panga juhtorgani
liige, Presidendi Kantselei direktor, Riigikogu Kantselei direktor, samuti
isik, kes täidab valitsuse liikme juures nõustavaid ülesandeid,
valitsusasutuse juht, ministeeriumi kantsler, asekantsler ja Riigikantselei
direktor. Erikomisjonil on õigus kontrollida ka kõiki teisi registrile
esitatud deklaratsioone.

Riigikogu pressiteenistus
Karin Kangro
631 6356, 520 0323
karin.kangro@riigikogu.ee<mailto:karin.kangro@riigikogu.ee>
päringud: press@riigikogu.ee<mailto:press@riigikogu.ee>


Erikomisjon kontrollib riigikogu ja valitsuse huvide deklaratsiooneTALLINN, 12. juuni, BNS – Riigikogu korruptsioonivastane erikomisjon otsustas kontrollida sel aastal riigikogu ja valitsuse liikmete huvide deklaratsioone.
Erikomisjoni aseesimehe Eerik-Niiles Krossi sõnul pidas komisjon vajalikuks alustada iseendast ehk kontrollida sel aastal üle kõigi märtsis valitud riigikogu liikmete ning ka uue valitsuse liikmete huvide deklaratsioonid. Tema sõnul on deklaratsioon eeskätt enesekontrolli meede.
"Kontrolliga soovib komisjon tõsta deklarantide teadlikkust ja deklaratsioonide kvaliteeti. Kontrollitulemustest teeme kokkuvõtte sügisistungjärgu lõpuks," ütles ta.
Korruptsioonivastase seaduse kohaselt tuleb huvide deklaratsioon esitada nelja kuu jooksul alates deklaratsiooni esitamise kohustuse tekkimisest ning edaspidi iga aasta 31. maiks. Riigikogu uutel liikmetel, kellel varem deklaratsiooni esitamise kohustust ei olnud, on deklaratsiooni esitamiseks seega aega 1. augustini.
Eelmisel aastal kontrollis erikomisjon juhuvalimi alusel kohalike omavalitsuste ametiisikute ja korruptsioonivastase erikomisjoni liikmete ning 2021. aastal riigikogu uute liikmete ja seadusemuudatusega deklaratsiooni esitamise kohustuse saanud asekantslerite ja poliitiliste nõunike huvide deklaratsioone. 2020. aastal kontrolliti riigikogu liikmete ning 2019. aastal riigikogu ja valitsuse liikmete deklaratsioone.
Seaduse järgi on erikomisjonil ainuõigus kontrollida huvide deklaratsioone, mille on esitanud president, riigikogu liige, valitsuse liige, kohtunik, riigikontrolör, õiguskantsler, Eesti Panga juhtorgani liige, presidendi kantselei direktor, riigikogu kantselei direktor, samuti isik, kes täidab valitsuse liikme juures nõustavaid ülesandeid, valitsusasutuse juht, ministeeriumi kantsler, asekantsler ja riigikantselei direktor. Erikomisjonil on õigus kontrollida ka kõiki teisi registrile esitatud deklaratsioone.
Tallinna toimetus, +372 610 8852, sise@bns.ee
Baltic News Service


Erikomisjon kontrollib riigikogu ja valitsusliikmete huvide deklaratsioone   Riigikogu korruptsioonivastane erikomisjon otsustas kontrollida sel aastal riigikogu ja valitsuse liikmete huvide deklaratsioone.   Erikomisjoni aseesimehe Eerik-Niiles Krossi sõnul pidas komisjon vajalikuks alustada iseendast ehk kontrollida sel aastal üle kõigi märtsis valitud riigikogu liikmete ning ka uue valitsuse liikmete huvide deklaratsioonid. Tema sõnul on deklaratsioon eeskätt enesekontrolli meede. "Kontrolliga soovib komisjon tõsta deklarantide teadlikkust ja deklaratsioonide kvaliteeti. Kontrollitulemustest teeme kokkuvõtte sügisistungjärgu lõpuks," ütles ta. Korruptsioonivastase seaduse kohaselt tuleb huvide deklaratsioon esitada nelja kuu jooksul alates deklaratsiooni esitamise kohustuse tekkimisest ning edaspidi iga aasta 31. maiks. Riigikogu uutel liikmetel, kellel varem deklaratsiooni esitamise kohustust ei olnud, on deklaratsiooni esitamiseks seega aega 1. augustini. Eelmisel aastal kontrollis erikomisjon juhuvalimi alusel kohalike omavalitsuste ametiisikute ja korruptsioonivastase erikomisjoni liikmete ning 2021. aastal riigikogu uute liikmete ja seadusemuudatusega deklaratsiooni esitamise kohustuse saanud asekantslerite ja poliitiliste nõunike huvide deklaratsioone. 2020. aastal kontrolliti riigikogu liikmete ning 2019. aastal riigikogu ja valitsuse liikmete deklaratsioone. Seaduse järgi on erikomisjonil ainuõigus kontrollida huvide deklaratsioone, mille on esitanud president, riigikogu liige, valitsuse liige, kohtunik, riigikontrolör, õiguskantsler, Eesti Panga juhtorgani liige, presidendi kantselei direktor, riigikogu kantselei direktor, samuti isik, kes täidab valitsuse liikme juures nõustavaid ülesandeid, valitsusasutuse juht, ministeeriumi kantsler, asekantsler ja riigikantselei direktor. Erikomisjonil on õigus kontrollida ka kõiki teisi registrile esitatud deklaratsioone.    					Toimetaja:  Aleksander Krjukov


Valitsuse maksureform kasvatab propaganda ja väliskanalite mõjuPoliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas, kodanikuühiskonna aktiivsus ja riigivõimu vastutus ning läbipaistvus on üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega. Ebavõrdse konkurentsi kiuste on Eesti ajakirjandusvabadus ja -kvaliteet maailma absoluutses tippklassis, kirjutavad Eesti Meediaettevõtete Liitu kuuluvate üleriigiliste, maakondlike ja kohalike lehtede peatoimetajad.Viimati kättesaadavate majandusaasta aruannete põhjal on nii Eesti suuremad, üleriigilist ajakirjandust arendavad meediaettevõtted kui ka kohalikud ajalehed majanduslikult kahjumlikult tegutsevad – oma süü on nii Eestist väljavoolaval reklaamirahal, kohatul riigiabil ja keelatud konkurentsil kui ka paberi ja muude sisendhindade röögatus hinnatõusus. Ühtmoodi miinuses või miinuse piiril tegutsesid üksikute kasumlike meediaettevõtete kõrval valdav enamus.Valitsuskoalitsiooni otsus tõsta ajakirjanduse käibemaksu 5% pealt 9% peale läheb arvestuslikult maksma umbes 100 ajakirjaniku töökoha tänasest 850st – see on selle 4 miljoni euro hind. Erinevalt luksusautodest ei ole ajakirjanduses ruumi maksutõusu kulu lugejale enam edasi kanda – eriti sellele lugejale, kelle side juba täna riigiga õrnaks kipub jääma, ent mille säilimise nimel me iga päev võitlust peame. Seda tööd teevad nii meie investeeringud ajakirjandusse digipöördesse kui rindereporterid Ukrainas, kes sealse sõja vahetut mõju Eesti julgeolekule on aidanud sedastada.Ajakirjandus on missiooniettevõtlus – üle kogu Euroopa. Kes tahab kvaliteeti hoida, teeb mööndusi tulemuslikkuses. Eesti ajakirjanduse reklaamituru suurus tammub samas kohas, kus 2006. aastal – suurusjärgus 100 miljonit eurot. Reklaami müügilt maksavad väljaandjad käibemaksu muuseas hariliku määra järgi, mis on pärast maksutõuse 22%. Senise vähendatud määra järgi maksavad eestimaalased tellimuste eest. Ülejäänud reklaamituru kulutused, kordades suurem summa, voolab Eestist välja, digihiidude rahakotti. Eesti ja teiste EL liikmesriikide suutmatus leppida kokku maksureeglites, mis maksustaks nende tulu seal, kus see teenitakse, on põhjustanud ebavõrdset konkurentsi juba 15 aastat. Samas on Eesit ajakirjandus Eesti riigikaitsesse ja ühiskonda panustanud läbi kogu Eesti iseseisvuse ja seda sõltumata riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse hetkeseisust. Oleme olnud solidaarsed Eestiga igal hetkel ja teinud oma tööd. Me ei saa ajutiselt sulgeda toimetusi, konserveerida oma inimesi, servereid või trükipresse. Vastupidi – mida haavatum on majandus ja säästlikum raskete aegade sunnil riik, seda rohkem hoiab moraali vaba ajakirjandus.Vaba ja hakkamasaav ajakirjandus on hoidnud ühiskonnal purjeid püsti iseseisvuse taastamisest saadik. See on meid eristanud mitmestki siirdeühiskonnast Kesk- ja Ida-Euroopas, kus võimukoridoride kõikidesse nurkadesse valgus ei pääse ning korruptsioon ja stagnatsioon riike tagasi on hoidnud. Neis riikides on tuntav ka Venemaa propaganda mõju, mida Eesti ajakirjandus siin kontrolli all on hoidnud.Euroopa Liidu rahandusministrid otsustasid 2021. aastal, laastava COVID-pandeemia tuules, et õige samm on muuta käibemaksudirektiivi, et lubada ajakirjandusele sisse seada ka 0% käibemaksumäär – tunnistades seda seni lahendamatut konkurentsiprobleemi ja teisalt ajakirjanduse kriitilist rolli meie kultuuriruumis, meie arusaamas riigi ja kodanike suhete tasakaalupunktist. Eesti tegi seetõttu üle-eelmise valitsuse ajal sammus õiges suunas ja kehtestas ajakirjandusele 5% käibemaksumäära – direktiiv lubab kahte vähendatud määra hariliku määra kõrval ning Eestis on need 5% ja 9%; lisaks lubab direktiiv teatud valikule teenustest ja toodetest ka 0% määra ja 0% ja 5% vahele jäävat määra – ajakirjandus on üks sellistest lubatud kategooriatest. Tänaseks on rida EL ja ka sinna mittekuuluvaid Euroopa riike – Norra, Suurbritannia, Iiri, Belgia ja Taani – kehtestanud 0% määra ning enamik riike 0% kuni 5% käibemaksumäära – põhjendused on meil kõigil Euroopas sarnased.Eesti on teinud viimase 15 aastaga digipöördes tõesti suuri samme; eriti hästi on arenenud avalikud teenused ning riik ja poliitikud on rahvusvaheliselt lõiganud selle töö vilju. Ent Eesti ajakirjanduse kanda on jäänud oluline osa ühiskonna ja demokraatia digiteerimise kulupoolest. Kui riik on saanud oma suhtlemises kodanikega loobuda paberist, siis meie peame olema kättesaadavad kõikidele eestimaalastele sõltumata nende tehnoloogilistest eelistustes – me trükime ja toimetame Eesti inimeste elu puudutavad uudised, avaliku ruumi arutelud ja valikud, suursündmused, positiivse ja negatiivse – nende koju, tähelepanuvälja kätte.Maksutõus on paradoksaalne, sest teiselt poolt ütleb valitsus koalitsioonilepingus, et ajakirjandus ja meediaruum on väga tähtis. Üleminek eestikeelsele haridusele, Venemaa sõjategevus Ukrainas ning Ida-Virumaa sotsiaalmajanduslikud muutused (üleminek põlevkivienergeetika väärtusahela tööhõivelt muudele tööstustele ja ettevõtlusele) on tinginud, et valitsus soovib toetada Ida-Virumaad ja venekeelset ajakirjandust. Ühe käega võtame, teise käega anname.Kutsume üles Vabariigi Valitsust ja Riigikogu liikmeid astuma oma taktikalistest heitlustest rahatabelitega korraks kõrvale ja vaatama suurt pilti – millist Eestit me nende sammudega ehitame; mida ja milleks teeme, mis on nende sammude otsesed ja teisesed tagajärjed. Kas tõesti tahame me ühelt poolt vähendada ajakirjanduse kättesaadavust Eesti erinevates kohtades, väljaspool suuri keskusi, ainult selleks, et teise käega lisada kümneid miljoneid regionaalinvesteeringuid, et jõuga väljasuretatud kohtadesse eestikeelset mõtteelu tagasi viia? Välismaal rääkida tähtsast võitlusest Venemaa propagandaga, aga kodus takistada tegelikke samme selle elluviimiseks? Riigimeediale raha igal aastal juurde ja sõltumatult meedialt raha ära võtta?Hingame kõik koos korra sisse veel enne, kui astume samme, millest tagasiteed ei ole.Kalev Annom, Võrumaa Teataja peatoimetajaPiret Eesmaa, Hiiu Lehe peatoimetajaSiiri Erala, Pärnu Postimehe peatoimetajaErik Gamzejev, Põhjaranniku peatoimetajaAnna Gudõm, Vestnik Tartu peatoimetajaSirli Homuha, Lõuna-Eesti Postimehe peatoimetajaPriit Hõbemägi, Postimehe peatoimetajaTiit Lääne, Vooremaa peatoimetajaMeelis Mandel, Äripäeva peatoimetajaSergei Metlev, Rus.Postimees peatoimetajaAndrei Mokijevski, MK-Estonia peatoimetajaMerili Nikkolo, Eesti Ekspressi peatoimetajaUrmas Paidre, LõunaLehe peatoimetajaRannar Raba, Tartu Postimehe peatoimetajaVeli Valentin Rajasaar, Accelerista peatoimetajaHeiki Raudla, Õpetajate Lehe peatoimetajaLiina Raudvassar, Eesti Kiriku peatoimetajaKaire Reiljan, Lääne-Elu peatoimetajaTiit Reinberg, Järva Teataja peatoimetajaHindrek Riikoja, Maalehe peatoimetajaÜlo Russak, Harju Elu peatoimetajaEva Samolberg-Palmi, Virumaa Teataja peatoimetajaAndres Sepp, Saarte Hääle peatoimetaja ktAndrei Shumakov, venekeelse Delfi peatoimetajaUrmo Soonvald, Eesti Päevalehe ja Delfi peatoimetajaMartin Šmutov, Õhtulehe peatoimetajaÜlle Tamm, Sõnumitooja peatoimetajaTõnis Tõnisson, Raplamaa Sõnumite peatoimetajaPolina Volkova, Delovõje Vedomosti peatoimetajaHans Väre, Sakala peatoimetaja


Soome politsei hoiatab Facebooki-pettuse eest, millega pangakontosid tühjendatakseSoome politsei hoiatab digipetturite eest, kes kaaperdavad Facebooki kontosid ja tühjendavad oma ohvrite pangakontosid. Nad lähenevad oma ohvritele Facebookis sõbra nimel kaaperdatud konto kaudu.
Mitmed Facebooki kasutajad Põhja-Pohjanmaal ja Kainuus on viimasel ajal langenud kurjategija ohvriks, vahendab Ilta-Sanomat.
Levinud kelmus saab alguse privaatsõnumist, milles Facebooki sõber küsib ohvri telefoninumbrit ja ütleb, et tema ja ta ohver osalesid loosimises. Rahalise tasu saamiseks küsitakse ohvrilt kontonumbrit ja pangaandmeid.
Tegelikkuses saadab sõnumeid petis, kes on kaaperdanud ohvri sõbra Facebooki konto.
Pettur tühjendab ohvri pangakonto kohe pärast pangakoodide saamist, hoiatab politsei.
Kannatanute rahaline kahju ulatub sadadest eurodest üle 10 000 euroni. Juhtumitel on ühine joon see, et pettur on esmalt kaaperdanud ohvri Facebooki sõbra Facebooki konto ja saadab oma sõnumi ohvrile sõbra nimel.
Kui teie sõber küsib sotsiaalteenuse sõnumis teie pangaandmeid või paroole, võtke sõbraga ühendust muul viisil ja rääkige talle saadud sõnumist. Ta ei pruugi sellest midagi teada. Samas saab sinu sõber kontrollida, kas tema sotsiaalmeedia konto on kaaperdatud, annab politsei nõu.
Politsei märgib, et kui keegi soovib raha saata, pole tal pangatunnuseid vaja – piisab vaid kontonumbrist.
Politsei märgib, et kui sotsiaalmeedias, telefonis, e-kirjas või SMS-is küsitakse pangaandmeid või paroole, on küsija suure tõenäosusega pettur. Isegi kui sõnumid tulevad teie sõbra nimelt, ärge andke talle oma andmeid.
Eriti on ohus vanemad inimesed. Kui olete sõnumi saatjale andnud oma panga ID, teavitage panka sellest koheselt. Rahaülekande saab kiiresti tühistada. Esitage asja kohta ka kuriteoteade.
Võimudele laekunud teated sotsiaalmeedia kontode kaaperdamise kohta on viimastel kuudel mitmekordistunud. Nende abiga on suudetud toime panna ka rahapettusi.
Juuni alguses rääkis politsei Põhja-Savo naisest, kellelt konto kaaperdaja varastas 150 000 eurot.
Kui teie konto on kaaperdatud, talitage järgmiselt:
Rahunege. Paaniliselt sõnumite kirjutamine võib raskendada asja uurimist. Hingake sügavalt sisse ja rahunege maha.
Teatage kuriteost politseile. Teavitage ka küberturvakeskust (Kyberturvallisuuskeskus) nende veebisaidil oleva vormi kaudu.
Teatage oma konto häkkimisest sotsiaalmeedia ettevõttele. Kontode taastamine võib aga võtta kaua aega, isegi kuid. Facebooki juhised on siin.
Takistage ründajal teie teisi kontosid üle võtmast. Muutke e-kirjade ja muude sotsiaalmeedia kontode paroolid kohe tugevate paroolide vastu. Paroolihalduri rakendus on siin suurepärane abimees.
Lubage oma meili- ja sotsiaalmeedia kontode jaoks kaheastmeline autentimine.
Võite paluda oma sõpradel jagada teavet teie konto kaaperdamise kohta ja hoiatada teisi, et nad oleksid ettevaatlikud, kui teie konto kaudu üritatakse nendega ühendust võtta. Kui küsite abi, ärge jagage oma paroole teistega, need on isiklikud.
Hoiatage teisi teie konto kaaperdamise eest.
Samuti on ettevõtjatel ja ettevõtetel kohustus andmekaitse volinikule 72 tunni jooksul teada anda, kui klientide isikuandmetele juurdepääsuks on kasutatud sotsiaalmeedia kontot. Nende hulka kuuluvad nimi, sünniaeg, aadress, telefoninumber, e-posti aadress või muu kordumatu tunnus.
Allikas: andmeturbe ekspert Jarkko Laine


Iluettevõtja Tiina Jylhäst sai onlyfansitar: abikaasa on pool aastat mind julgustanudHunt Kriimsilm – üheksa ametit, kümnes nälg. Nii võiks iseloomustada ka soomlanna Tiina Jylhät, kelle ärihaare on kaunis lai. Naine sai eestlastele tuttavamaks 2022. aasta kevadel, mil pälvis «Kuuuurijas» tähelepanu seoses ilukliiniku pettusega. See aga naist ei peatanud ning nüüd on ta leidnud tee menukasse täiskasvanutele suunatud meelelahutusportaali OnlyFans.
 Elu24 kirjutas eelmise aasta maikuus eestlannast Kadrist, kes oli langenud Tallinnas tegutseva ilukliiniku läbi pettuse ohvriks. See oli The Look nimeline kliinik, mille omanik on soomlanna Tiina Jylhä. Nüüd on Jylhä oma elatusallikaid aga laiendanud ning liitunud maailmakuulsa, täiskasvanutele suunatud portaaliga OnlyFans.
Soome uudisteportaal MTV Uutiset annab teada, et iluettevõtja Tiina Jylhä on liitunud OnlyFansiga. Naise puhul pole see aga esimene kord, kui ta pakub sensuaalset sisu. Soomes on Jylhä poseerinud Playboyle, ajakirjale Hymy ning astunud üles modellina pornoajakirjas Hustler. Lisaks on värvikas daam löönud kaasa Hustleri suhtekorraldusjuhina.
«Mind on üllatanud, kui palju inimesi sellest huvitatud on,» kommenteeris Tiina Soome väljaandele.
Tiina Jylhä sisu saab näha veidi alla 28 euro eest kuus ning oma OnlyFansi profiili kirjelduses iseloomustab ta ennast järgmiselt: «Näen välja nagu 28-aastane, tunnen end 20-aastasena ja käitun nagu 12-aastane.» Need numbrid annavad kokku liites kätte Jylhä tegeliku vanuse – 60.

View this post on Instagram

A post shared by Tina Jylhä (@tinajylha)

Lisaks tunnistab Jylhä, et tema abikaasa Tapani «Tape» Valkonen julgustas teda OnlyFansiga liituma viimased pool aastat. Naine tunnistab, et tema profiili vastu on küll suur huvi, ent oma täpset tellijate arvu ei ole ta praegu kindlaks teinud.
«Võib-olla on see suve ja päikese süü, et ma lõpuks OnlyFansi valmis sain,» pihib Tiina meediale.


Kaja Kallase valitsuse maksureform kasvatab propaganda ja väliskanalite mõjuEesti Meediaettevõtete Liitu kuuluvate üleriigiliste, maakondlike ja kohalike lehtede peatoimetajad:
Poliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas, kodanikuühiskonna aktiivsus ja riigivõimu vastutus ning läbipaistvus on üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega. Ebavõrdse konkurentsi kiuste on Eesti ajakirjandusvabadus ja -kvaliteet maailma absoluutses tippklassis. Viimati kättesaadavate majandusaasta aruannete põhjal on nii Eesti suuremad, üleriigilist ajakirjandust arendavad meediaettevõtted kui ka kohalikud ajalehed majanduslikult kahjumlikult tegutsevad - oma süü on nii Eestist väljavoolaval reklaamirahal, kohatul riigiabil ja keelatud konkurentsil kui ka paberi ja muude sisendhindade röögatus hinnatõusus. Ühtmoodi miinuses või miinuse piiril tegutsesid üksikute kasumlike meediaettevõtete kõrval valdav enamus.

Valitsuskoalitsiooni otsus tõsta ajakirjanduse käibemaksu 5% pealt 9% peale läheb arvestuslikult maksma umbes 100 ajakirjaniku töökoha tänasest 850st - see on selle 4 miljoni euro hind. Erinevalt luksusautodest ei ole ajakirjanduses ruumi maksutõusu kulu lugejale enam edasi kanda - eriti sellele lugejale, kelle side juba täna riigiga õrnaks kipub jääma, ent mille säilimise nimel me iga päev võitlust peame. Seda tööd teevad nii meie investeeringud ajakirjandusse, digipöördesse kui rindereporterid Ukrainas, kes sealse sõja vahetut mõju Eesti julgeolekule on aidanud sedastada.

Ajakirjandus on missiooniettevõtlus - üle kogu Euroopa. Kes tahab kvaliteeti hoida, teeb mööndusi tulemuslikkuses. Eesti ajakirjanduse reklaamituru suurus tammub samas kohas, kus 2006. aastal suurusjärgus 100 miljonit eurot. Reklaami müügilt maksavad väljaandjad käibemaksu muuseas hariliku määra järgi, mis on pärast maksutõuse 22%. Senise vähendatud määra järgi maksavad eestimaalased tellimuste eest.

Ülejäänud reklaamituru kulutused, kordades suurem summa, voolab Eestist välja, digihiidude rahakotti. Eesti ja teiste EL liikmesriikide suutmatus leppida kokku maksureeglites, mis maksustaks nende tulu seal, kus see teenitakse, on põhjustanud ebavõrdset konkurentsi juba 15 aastat.

Samas on Eesit ajakirjandus Eesti riigikaitsesse ja ühiskonda panustanud läbi kogu Eesti iseseisvuse ja seda sõltumata riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse hetkeseisust. Oleme olnud solidaarsed Eestiga igal hetkel ja teinud oma tööd. Me ei saa ajutiselt sulgeda toimetusi, konserveerida oma inimesi, servereid või trükipresse. Vastupidi - mida haavatum on majandus ja säästlikum raskete aegade sunnil riik, seda rohkem hoiab moraali vaba ajakirjandus.

Vaba ja hakkamasaav ajakirjandus on hoidnud ühiskonnal purjeid püsti iseseisvuse taastamisest saadik. See on meid eristanud mitmestki siirdeühiskonnast Kesk- ja Ida-Euroopas, kus võimukoridoride kõikidesse nurkadesse valgus ei pääse ning korruptsioon ja stagnatsioon riike tagasi on hoidnud. Neis riikides on tuntav ka Venemaa propaganda mõju, mida Eesti ajakirjandus siin kontrolli all on hoidnud.

Euroopa Liidu rahandusministrid otsustasid 2021. aastal, laastava COVID-pandeemia tuules, et õige samm on muuta käibemaksudirektiivi, et lubada ajakirjandusele sisse seada ka 0% käibemaksumäär - tunnistades seda seni lahendamatut konkurentsiprobleemi ja teisalt ajakirjanduse kriitilist rolli meie kultuuriruumis, meie arusaamas riigi ja kodanike suhete tasakaalupunktist.

Eesti tegi seetõttu üle-eelmise valitsuse ajal sammu õiges suunas ja kehtestas ajakirjandusele 5% käibemaksumäära - direktiiv lubab kahte vähendatud määra hariliku määra kõrval ning Eestis on need 5% ja 9%; lisaks lubab direktiiv teatud valikule teenustest ja toodetest ka 0% määra ja 0% ja 5% vahele jäävat määra - ajakirjandus on üks sellistest lubatud kategooriatest. Tänaseks on rida EL ja ka sinna mittekuuluvaid Euroopa riike - Norra, Suurbritannia, Iiri, Belgia ja Taani - kehtestanud 0% määra ning enamik riike 0% kuni 5% käibemaksumäära - põhjendused on meil kõigil Euroopas sarnased.
Eesti on teinud viimase 15 aastaga digipöördes tõesti suuri samme: eriti hästi on arenenud avalikud teenused ning riik ja poliitikud on rahvusvaheliselt lõiganud selle töö vilju. Ent Eesti ajakirjanduse kanda on jäänud oluline osa ühiskonna ja demokraatia digiteerimise kulupoolest. Kui riik on saanud oma suhtlemises kodanikega loobuda paberist, siis meie peame olema kättesaadavad kõikidele eestimaalastele sõltumata nende tehnoloogilistest eelistustes - me trükime ja toimetame Eesti inimeste elu puudutavad uudised, avaliku ruumi arutelud ja valikud, suursündmused, positiivse ja negatiivse - nende koju, tähelepanuvälja kätte.

Maksutõus on paradoksaalne, sest teiselt poolt ütleb valitsus koalitsioonilepingus, et ajakirjandus ja meediaruum on väga tähtis. Üleminek eestikeelsele haridusele, Venemaa sõjategevus Ukrainas ning Ida-Virumaa sotsiaalmajanduslikud muutused (üleminek põlevkivienergeetika väärtusahela tööhõivelt muudele tööstustele ja ettevõtlusele) on tinginud, et valitsus soovib toetada Ida-Virumaad ja venekeelset ajakirjandust. Ühe käega võtame, teise käega anname.

Kutsume üles Vabariigi Valitsust ja Riigikogu liikmeid astuma oma taktikalistest heitlustest rahatabelitega korraks kõrvale ja vaatama suurt pilti - millist Eestit me nende sammudega ehitame; mida ja milleks teeme, mis on nende sammude otsesed ja teisesed tagajärjed. Kas tõesti tahame me ühelt poolt vähendada ajakirjanduse kättesaadavust Eesti erinevates kohtades, väljaspool suuri keskusi, ainult selleks, et teise käega lisada kümneid miljoneid regionaalinvesteeringuid, et jõuga väljasuretatud kohtadesse eestikeelset mõtteelu tagasi viia? Välismaal rääkida tähtsast võitlusest Venemaa propagandaga, aga kodus takistada tegelikke samme selle elluviimiseks? Riigimeediale raha igal aastal juurde ja sõltumatult meedialt raha ära võtta?

Hingame kõik koos korra sisse veel enne, kui astume samme, millest tagasiteed ei ole.

Kalev Annom,
Võrumaa Teataja peatoimetaja

Piret Eesmaa,
Hiiu Lehe peatoimetaja

Siiri Erala,
Pärnu Postimehe peatoimetaja

Erik Gamzejev,
Põhjaranniku peatoimetaja

Anna Gudõm,
Vestnik Tartu peatoimetaja

Sirli Homuha,
Lõuna-Eesti Postimehe peatoimetaja

Priit Hõbemägi,
Postimehe peatoimetaja

Tiit Lääne,
Vooremaa peatoimetaja

Meelis Mandel,
Äripäeva peatoimetaja

Sergei Metlev,
Rus.Postimees peatoimetaja
Andrei Mokijevski,
MK-Estonia peatoimetaja

Merili Nikkolo,
Eesti Ekspressi peatoimetaja

Urmas Paidre,
LõunaLehe peatoimetaja

Rannar Raba,
Tartu Postimehe peatoimetaja

Veli Valentin Rajasaar,
Accelerista peatoimetaja

Heiki Raudla,
Õpetajate Lehe peatoimetaja

Liina Raudvassar,
Eesti Kiriku peatoimetaja

Kaire Reiljan,
Lääne-Elu peatoimetaja

Tiit Reinberg,
Järva Teataja peatoimetaja

Hindrek Riikoja,
Maalehe peatoimetaja
Ülo Russak,
Harju Elu peatoimetaja

Eva Samolberg-Palmi,
Virumaa Teataja peatoimetaja

Andres Sepp,
Saarte Hääle peatoimetaja kt

Andrei Shumakov,
venekeelse Delfi peatoimetaja

Urmo Soonvald,
Eesti Päevalehe ja Delfi peatoimetaja

Martin Šmutov,
Õhtulehe peatoimetaja

Ülle Tamm,
Sõnumitooja peatoimetaja

Tõnis Tõnisson,
Raplamaa Sõnumite peatoimetaja

Polina Volkova,
Delovõje Vedomosti peatoimetaja

Hans Väre,
Sakala peatoimetaja


Maksutõusu asemel peaks riik väärtustama kodumaist vaba ajakirjandustPoliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas, kodanikuühiskonna aktiivsus ning riigivõimu vastutus ja läbipaistvus on üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega. Ebavõrdse konkurentsi kiuste on Eesti ajakirjandusvabadus ja -kvaliteet maailma absoluutses tippklassis.Viimati kättesaadavate majandusaasta aruannete põhjal on nii Eesti suuremad, üleriigilist ajakirjandust arendavad meediaettevõtted kui ka kohalikud ajalehed majanduslikult kahjumlikult tegutsevad - oma süü on nii Eestist väljavoolaval reklaamirahal, kohatul riigiabil ja keelatud konkurentsil kui ka paberi ja muude sisendhindade röögatul hinnatõusul. Ühtmoodi miinuses või miinuse piiril tegutsesid üksikute kasumlike meediaettevõtete kõrval valdav enamik.Valitsuskoalitsiooni otsus tõsta ajakirjanduse käibemaksu viie protsendi pealt üheksa protsendi peale läheb arvestuslikult maksma umbes saja ajakirjaniku töökoha tänasest 850st - see on selle nelja miljoni euro hind. Erinevalt luksusautodest ei ole ajakirjanduses ruumi maksutõusu kulu lugejale enam edasi kanda - eriti sellele lugejale, kelle side juba täna riigiga õrnaks kipub jääma, ent mille säilimise nimel me iga päev võitlust peame. Seda tööd teevad nii meie investeeringud ajakirjanduse digipöördesse kui ka rindereporterid Ukrainas, kes sealse sõja vahetut mõju Eesti julgeolekule on aidanud sedastada.Ajakirjandus on missiooniettevõtlus - kogu Euroopas. Kes tahab kvaliteeti hoida, teeb mööndusi tulemuslikkuses. Eesti ajakirjanduse reklaamituru suurus tammub samas kohas, kus 2006. aastal - suurusjärgus 100 miljonit eurot. Reklaami müügilt maksavad väljaandjad käibemaksu muuseas hariliku määra järgi, mis on pärast maksutõuse 22 protsenti. Senise vähendatud määra järgi maksavad eestimaalased tellimuste eest.Ülejäänud reklaamituru kulutused, kordades suurem summa, voolavad Eestist välja, digihiidude rahakotti. Eesti ja teiste ELi liikmesriikide suutmatus leppida kokku maksureeglites, mis maksustaks nende tulu seal, kus see teenitakse, on põhjustanud ebavõrdset konkurentsi juba 15 aastat.Samas on Eesti ajakirjandus Eesti riigikaitsesse ja ühiskonda panustanud läbi kogu Eesti iseseisvuse ja seda sõltumata riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse hetkeseisust. Oleme olnud solidaarsed Eestiga igal hetkel ja teinud oma tööd. Me ei saa ajutiselt sulgeda toimetusi, konserveerida oma inimesi, servereid või trükipresse. Vastupidi - mida haavatum on majandus ja säästlikum raskete aegade sunnil riik, seda rohkem hoiab moraali vaba ajakirjandus.Vaba ja hakkamasaav ajakirjandus on hoidnud ühiskonnal purjeid püsti iseseisvuse taastamisest saadik. See on meid eristanud mitmestki siirdeühiskonnast Kesk- ja Ida-Euroopas, kus võimukoridoride kõikidesse nurkadesse valgus ei pääse ning korruptsioon ja stagnatsioon on riike tagasi hoidnud. Neis riikides on tuntav ka Venemaa propaganda mõju, mida Eesti ajakirjandus siin kontrolli all on hoidnud.Euroopa Liidu rahandusministrid otsustasid 2021. aastal, laastava Covidi-pandeemia tuules, et õige samm on muuta käibemaksudirektiivi, et lubada ajakirjandusele sisse seada ka nullprotsendiline käibemaksumäär - tunnistades seda seni lahendamatut konkurentsiprobleemi ja teisalt ajakirjanduse kriitilist rolli meie kultuuriruumis, meie arusaamas riigi ja kodanike suhete tasakaalupunktist. Eesti tegi seetõttu üle-eelmise valitsuse ajal sammu õiges suunas ja kehtestas ajakirjandusele viieprotsendilise käibemaksumäära - direktiiv lubab kahte vähendatud määra hariliku määra kõrval ning Eestis on need viis protsenti ja üheksa protsenti; peale selle lubab direktiiv teatud valikule teenustest ja toodetest ka nullprotsendilist määra ning nulli ja viie protsendi vahele jäävat määra - ajakirjandus on üks sellistest lubatud kategooriatest.Praeguseks on osa ELi ja ka sinna mittekuuluvaid Euroopa riike - Norra, Suurbritannia, Iirimaa, Belgia ja Taani - kehtestanud nullprotsendilise määra ning enamik riike null- kuni viieprotsendilise käibemaksumäära - põhjendused on meil kõigil Euroopas sarnased.Eesti on teinud viimase 15 aastaga digipöördes tõesti suuri samme; eriti hästi on arenenud avalikud teenused ning riik ja poliitikud on rahvusvaheliselt lõiganud selle töö vilju. Ent Eesti ajakirjanduse kanda on jäänud oluline osa ühiskonna ja demokraatia digiteerimise kulupoolest. Kui riik on saanud oma suhtlemises kodanikega loobuda paberist, siis meie peame olema kättesaadavad kõikidele eestimaalastele, sõltumata nende tehnoloogilistest eelistustes - me trükime ja toimetame Eesti inimeste elu puudutavad uudised, avaliku ruumi arutelud ja valikud, suursündmused, positiivse ja negatiivse - nende koju, tähelepanuvälja kätte.Maksutõus on paradoksaalne, sest teiselt poolt ütleb valitsus koalitsioonilepingus, et ajakirjandus ja meediaruum on väga tähtis. Üleminek eestikeelsele haridusele, Venemaa sõjategevus Ukrainas ja Ida-Virumaa sotsiaalmajanduslikud muutused (üleminek põlevkivienergeetika väärtusahela tööhõivelt muudele tööstustele ja ettevõtlusele) on tinginud, et valitsus soovib toetada Ida-Virumaad ja venekeelset ajakirjandust. Ühe käega võtame, teise käega anname.Kutsume üles vabariigi valitsust ja riigikogu liikmeid astuma oma taktikalistest heitlustest rahatabelitega korraks kõrvale ja vaatama suurt pilti - millist Eestit me nende sammudega ehitame; mida ja milleks teeme, mis on nende sammude otsesed ja teisesed tagajärjed. Kas tõesti tahame ühelt poolt vähendada ajakirjanduse kättesaadavust Eesti erinevates kohtades, väljaspool suuri keskusi ainult selleks, et teise käega lisada kümneid miljoneid regionaalinvesteeringuid, et jõuga väljasuretatud kohtadesse eestikeelset mõtteelu tagasi viia? Välismaal rääkida tähtsast võitlusest Venemaa propagandaga, aga kodus takistada tegelikke samme selle elluviimiseks? Riigimeediale raha igal aastal juurde ja sõltumatult meedialt raha ära võtta?Hingame kõik koos korra sisse, veel enne kui astume samme, millest tagasiteed ei ole.Kas postkastid jäävad tulevikus tühjaks? Sellist küsimust paneb küsima valitsuse otsus maksustada kõrgema käibemaksuga ajalehti. Esimese tõsise löögi said paberlehed, kui riigiettevõte Eesti Post peaaegu kahekordistas ajalehtede kättetoimetamise tasu. See tõi endaga kaasa paberlehtedest tühjad postkastid esmaspäeviti. Nüüd on ohus umbes sadakonna Eesti ajakirjaniku töökoht ja võib-olla ei ilmu paberlehed edaspidi ka laupäeviti!?Kadi Annom, Võrumaa Teataja peatoimetaja;Piret Eesmaa, Hiiu Lehe peatoimetaja;Siiri Erala, Pärnu Postimehe peatoimetaja;Erik Gamzejev, Põhjaranniku peatoimetaja;Anna Gudõm, Vestnik Tartu peatoimetaja;Sirli Homuha, Lõuna-Eesti Postimehe peatoimetaja;Priit Hõbemägi, Postimehe peatoimetaja;Tiit Lääne, Vooremaa peatoimetaja;Meelis Mandel, Äripäeva peatoimetaja;Sergei Metlev, Rus.Postimees peatoimetaja;Andrei Mokijevski, MK-Estonia peatoimetaja;Hans Väre, Sakala peatoimetaja;Polina Volkova, Delovõje Vedomosti peatoimetaja;Tõnis Tõnisson, Raplamaa Sõnumite peatoimetaja;Ülle Tamm, Sõnumitooja peatoimetaja;Martin Šmutov, Õhtulehe peatoimetaja;Urmo Soonvald, Eesti Päevalehe ja Delfi peatoimetaja;Andrei Shumakov, venekeelse Delfi peatoimetaja;Merili Nikkolo, Eesti Ekspressi peatoimetaja;Urmas Paidre, LõunaLehe peatoimetaja;Rannar Raba, Tartu Postimehe peatoimetaja;Veli Valentin Rajasaar, Accelerista peatoimetaja;Heiki Raudla, Õpetajate Lehe peatoimetaja;Liina Raudvassar, Eesti Kiriku peatoimetaja;Kaire Reiljan, Lääne-Elu peatoimetaja;Tiit Reinberg, Järva Teataja peatoimetaja;Hindrek Riikoja, Maalehe peatoimetaja;Ülo Russak, Harju Elu peatoimetaja;Eva Samolberg-Palmi, Virumaa Teataja peatoimetaja;Andres Sepp, Saarte Hääle peatoimetaja kt


Kaja Kallase valitsuse maksureform kasvatab propaganda ja väliskanalite mõjuPoliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas, kodanikuühiskonna aktiivsus ja riigivõimu vastutus ning läbipaistvus on üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega.Ebavõrdse konkurentsi kiuste on Eesti ajakirjandusvabadus ja -kvaliteet maailma absoluutses tippklassis. Viimati kättesaadavate majandusaasta aruannete põhjal tegutsevad nii Eesti suuremad, üleriigilist ajakirjandust arendavad meediaettevõtted kui ka kohalikud ajalehed majanduslikult kahjumlikult: oma süü on nii Eestist väljavoolaval reklaamirahal, kohatul riigiabil ja keelatud konkurentsil kui ka paberi ja muude sisendhindade röögatus hinnatõusus. Ühtmoodi miinuses või miinuse piiril tegutses üksikute kasumlike meediaettevõtete kõrval valdav enamik.Valitsuskoalitsiooni otsus tõsta ajakirjanduse käibemaksu 5% pealt 9% peale läheb arvestuslikult maksma umbes 100 ajakirjaniku töökoha praegusest 850st − see on selle 4 miljoni euro hind. Erinevalt luksusautodest ei ole ajakirjanduses ruumi maksutõusu kulu lugejale enam edasi kanda − eriti sellele lugejale, kelle side juba praegu riigiga õrnaks kipub jääma, ent mille säilimise nimel me iga päev võitlust peame. Seda tööd teevad nii meie investeeringud ajakirjandusse, digipöördesse kui ka rindereporterid Ukrainas, kes sealse sõja vahetut mõju Eesti julgeolekule on aidanud sedastada.Ajakirjandus on missiooniettevõtlus − üle kogu Euroopa. Kes tahab kvaliteeti hoida, teeb mööndusi tulemuslikkuses.Eesti ajakirjanduse reklaamituru suurus tammub samas kohas, kus 2006. aastal − suurusjärgus 100 miljonit eurot. Reklaami müügilt maksavad väljaandjad käibemaksu muuseas hariliku määra järgi, mis on pärast maksutõuse 22%. Senise vähendatud määra järgi maksavad eestimaalased tellimuste eest. Ülejäänud reklaamituru kulutused, mitu korda suurem summa, voolab Eestist välja, digihiidude rahakotti.Eesti ja teiste ELi liikmesriikide suutmatus leppida kokku maksureeglites, mis maksustaks nende tulu seal, kus see teenitakse, on põhjustanud ebavõrdset konkurentsi juba 15 aastat. Samas on Eesti ajakirjandus Eesti riigikaitsesse ja ühiskonda panustanud läbi kogu Eesti iseseisvuse ja seda sõltumata riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse hetkeseisust. Oleme olnud solidaarsedEEestiga igal hetkel ja teinud oma tööd.Me ei saa ajutiselt sulgeda toimetusi, konserveerida oma inimesi, servereid või trükipresse. Vastupidi, mida haavatum on majandus ja säästlikum raskete aegade sunnil riik, seda rohkem hoiab moraali vaba ajakirjandus. Vaba ja hakkamasaav ajakirjandus on hoidnud ühiskonnal purjesid püsti iseseisvuse taastamisest saadik. See on meid eristanud mitmestki siirdeühiskonnast Kesk- ja Ida-Euroopas, kus võimukoridoride kõikidesse nurkadesse valgus ei pääse ning korruptsioon ja stagnatsioon on riike tagasi hoidnud. Neis riikides on tuntav ka Venemaa propaganda mõju, mida Eesti ajakirjandus siin kontrolli all on hoidnud.Euroopa Liidu rahandusministrid otsustasid 2021. aastal, laastava COVIDi pandeemia tuules, et õige samm on muuta käibemaksudirektiivi, et lubada ajakirjandusele sisse seada ka 0% käibemaksumäär − tunnistades seda seni lahendamatut konkurentsiprobleemi ja teisalt ajakirjanduse kriitilist rolli meie kultuuriruumis, meie arusaamas riigi ja kodanike suhete tasakaalupunktist. Eesti tegi seetõttu üle-eelmiseEvalitsuse ajal sammu õiges suunas ja kehtestas ajakirjandusele 5% käibemaksumäära. Direktiiv lubab kahte vähendatud määra hariliku määra kõrval ning Eestis on need 5% ja 9%; lisaks lubab direktiiv valikule teenustest ja toodetest ka 0% määra ja 0% ja 5% vahele jäävat määra − ajakirjandus on üks sellistest lubatud kategooriatest.Praeguseks on osa ELi ja ka sinna mittekuuluvaid Euroopa riike − Norra, Suurbritannia, Iiri, Belgia ja Taani − kehtestanud 0% määra ning enamik riike 0% kuni 5% käibemaksumäära − põhjendused on meil kõigil Euroopas sarnased.esti on teinud viimase 15 aastaga digipöördes tõesti suuri samme; eriti hästi on arenenud avalikud teenused ning riik ja poliitikud on rahvusvaheliselt lõiganud selle töö vilju. Ent Eesti ajakirjanduse kanda on jäänud oluline osa ühiskonna ja demokraatia digimise kulupoolest. Kui riik on saanud oma suhtlemises kodanikega loobuda paberist, siis meie peame olema kättesaadavad kõikidele eestimaalastele sõltumata nende tehnoloogilistest eelistustest: me trükime ja toimetame Eesti inimeste elu puudutavad uudised, avaliku ruumi arutelud ja valikud, suursündmused, positiivse ja negatiivse nende koju, tähelepanuvälja kätte.Maksutõus on paradoksaalne, sest teiselt poolt ütleb valitsus koalitsioonilepingus, et ajakirjandus ja meediaruum on väga tähtis. Üleminek eestikeelsele haridusele, Venemaa sõjategevus Ukrainas ning Ida-Virumaa sotsiaalmajanduslikud muutused (üleminek põlevkivienergeetika väärtusahela tööhõivelt muudele tööstustele ja ettevõtlusele) on tinginud, et valitsus soovib toetada Ida-Virumaad ja venekeelset ajakirjandust. Ühe käega võtame, teise käega anname.Kutsume üles vabariigi valitsust ja riigikogu liikmeid astuma oma taktikalistest heitlustest rahatabelitega korraks kõrvale ja vaatama suurt pilti: millist Eestit me nende sammudega ehitame; mida ja milleks teeme, mis on nende sammude otsesed ja teisesed tagajärjed.Kas tõesti tahame me ühelt poolt vähendada ajakirjanduse kättesaadavust Eesti eri kohtades, väljaspool suuri keskusi ainult selleks, et teise käega lisada kümneid miljoneid regionaalinvesteeringuid, et jõuga väljasuretatud kohtadesse eestikeelset mõtteelu tagasi viia? Välismaal rääkida tähtsast võitlusest Venemaa propagandaga, aga kodus takistada tegelikke samme selle elluviimiseks? Riigimeediale raha igal aastal juurde ja sõltumatult meedialt raha ära võtta?Hingame kõik koos korra sisse veel enne, kui astume samme, millest tagasiteed ei ole."Eesti ajakirjandus on Eesti riigikaitsesse ja ühiskonda panustanud läbi kogu Eesti iseseisvuse ja seda sõltumata riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse hetkeseisust."KAJA KALLASE VALITSUSE MAKSUREFORM KASVATAB PROPAGANDA JA VÄLISKANALITE MÕJUPoliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas, kodanikuühiskonna aktiivsus ja riigivõimu vastutus ning läbipaistvus on üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega. Kalev Annom, Võrumaa Teataja peatoimetaja Piret Eesmaa, Hiiu Lehe peatoimetaja Siiri Erala, Pärnu Postimehe peatoimetaja Erik Gamzejev, Põhjaranniku peatoimetaja Anna Gudõm, Vestnik Tartu peatoimetaja Sirli Homuha, Lõuna-Eesti Postimehe peatoimetaja Priit Hõbemägi, Postimehe peatoimetaja Tiit Lääne, Vooremaa peatoimetaja Meelis Mandel, Äripäeva peatoimetaja Sergei Metlev, Rus.Postimees peatoimetaja Andrei Mokijevski, MK-Estonia peatoimetaja Merili Nikkolo, Eesti Ekspressi peatoimetaja Urmas Paidre, LõunaLehe peatoimetaja Rannar Raba, Tartu Postimehe peatoimetaja Veli Valentin Rajasaar, Accelerista peatoimetaja Heiki Raudla, Õpetajate Lehe peatoimetaja Liina Raudvassar, Eesti Kiriku peatoimetaja Kaire Reiljan, Lääne-Elu peatoimetaja Tiit Reinberg, Järva Teataja peatoimetaja Hindrek Riikoja, Maalehe peatoimetaja Ülo Russak, Harju Elu peatoimetaja Eva Samolberg-Palmi, Virumaa Teataja peatoimetaja Andres Sepp, Saarte Hääle peatoimetaja kt Andrei Shumakov, venekeelse Delfi peatoimetaja Urmo Soonvald, Eesti Päevalehe ja Delfi peatoimetaja Martin Šmutov, Õhtulehe peatoimetaja Ülle Tamm, Sõnumitooja peatoimetaja Tõnis Tõnisson, Raplamaa Sõnumite peatoimetaja Polina Volkova, Delovõje Vedomosti peatoimetajaValitsusliit peab plaani tõsta eelarveaukude lappimiseks muu hulgas meediaettevõtete käibemaksu. KONSTANTIN SEDNEV LK 2


Kaja Kallase valitsuse maksureform kasvatab propaganda ja väliskanalite mõjuPoliitilise võimu vaheldumine, opositsiooni kriitika valitsuse suunas, kodanikuühiskonna aktiivsus ja riigivõimu vastutus ning läbipaistvus on üheselt seotud vaba ja riigist sõltumatu ajakirjanduse tugevusega.
Ebavõrdse konkurentsi kiuste on Eesti ajakirjandusvabadus ja -kvaliteet maailma absoluutses tippklassis. Viimati kättesaadavate majandusaasta aruannete põhjal tegutsevad nii Eesti suuremad, üleriigilist ajakirjandust arendavad meediaettevõtted kui ka kohalikud ajalehed majanduslikult kahjumlikult - oma süü on nii Eestist välja voolaval reklaamirahal, kohatul riigiabil ja keelatud konkurentsil kui ka paberi ja muude sisendhindade röögatul hinnatõusul.
Ühtmoodi miinuses või miinuse piiril tegutses üksikute kasumlike meediaettevõtete kõrval enamik väljaandeid. Valitsuskoalitsiooni otsus tõsta ajakirjanduse käibemaksu 5 protsendi pealt 9 protsendi peale läheb arvestuslikult maksma umbes 100 ajakirjaniku töökoha praegusest 850st - see on selle 4 miljoni euro hind.
Erinevalt luksusautodest ei ole ajakirjanduses ruumi maksutõusu kulu lugejale enam edasi kanda - eriti sellele lugejale, kelle side juba täna riigiga õrnaks kipub jääma, ent mille säilimise nimel me iga päev võitlust peame. Seda tööd teevad nii meie investeeringud ajakirjanduse digipöördesse kui ka rindereporterid Ukrainas, kes sealse sõja vahetut mõju Eesti julgeolekule on aidanud sedastada.
Ajakirjandus on missiooniettevõtlus - üle kogu Euroopa. Kes tahab kvaliteeti hoida, teeb mööndusi tulemuslikkuses. Eesti ajakirjanduse reklaamituru suurus tammub samas kohas kus 2006. aastal - suurusjärgus 100 miljonit eurot. Reklaami müügilt maksavad väljaandjad käibemaksu muuseas hariliku määra järgi, mis on pärast maksutõuse 22 protsenti.
Senise vähendatud määra järgi maksavad eestimaalased tellimuste eest. Ülejäänud reklaamituru kulutused, mitu korda suurem summa, voolab Eestist välja, digihiidude rahakotti. Eesti ja teiste ELi liikmesriikide suutmatus leppida kokku maksureeglites, mis maksustaks nende tulu seal, kus see teenitakse, on põhjustanud ebavõrdset konkurentsi juba 15 aastat.
Samas on Eesti ajakirjandus riigikaitsesse ja ühiskonda panustanud läbi kogu iseseisvuse ja seda sõltumata riigieelarvelistest võimalustest, reklaamiturust või Eesti majanduse hetkeseisust. Oleme olnud solidaarsed Eestiga igal hetkel ja teinud oma tööd.

Me ei saa ajutiselt sulgeda toimetusi, konserveerida oma inimesi, servereid või trükipresse. Vastupidi - mida haavatum on majandus ja säästlikum raskete aegade sunnil riik, seda rohkem hoiab moraali vaba ajakirjandus.
Vaba ja hakkama saav ajakirjandus on hoidnud ühiskonnal purjeid püsti iseseisvuse taastamisest saadik. See on meid eristanud mitmestki siirdeühiskonnast Kesk- ja Ida-Euroopas, kus võimukoridoride kõikidesse nurkadesse valgus ei pääse ning korruptsioon ja stagnatsioon riike tagasi on hoidnud. Neis riikides on tuntav ka Venemaa propaganda mõju, mida Eesti ajakirjandus siin kontrolli all on hoidnud.

Euroopa Liidu rahandusministrid otsustasid 2021. aastal, laastava Covid-pandeemia tuules, et õige samm on muuta käibemaksudirektiivi, et lubada ajakirjandusele sisse seada ka 0-protsendiline käibemaksumäär - tunnistades seda seni lahendamatut konkurentsiprobleemi ja teisalt ajakirjanduse kriitilist rolli meie kultuuriruumis, meie arusaamas riigi ja kodanike suhete tasakaalupunktist. Eesti tegi seetõttu üle-eelmise valitsuse ajal sammu õiges suunas ja kehtestas ajakirjandusele 5-protsendilise käibemaksumäära - direktiiv lubab kahte vähendatud määra hariliku määra kõrval ning Eestis on need 5 ja 9 protsenti; lisaks lubab direktiiv teatud valikule teenustest ja toodetest ka 0-protsendilist määra ning 0 ja 5 protsendi vahele jäävat määra - ajakirjandus on üks sellistest lubatud kategooriatest.
Nüüdseks on rida ELi ja ka sinna mitte kuuluvaid Euroopa riike - Norra, Suurbritannia, Iiri, Belgia ja Taani - kehtestanud 0-protsendilise määra ning enamik riike 0- kuni 5-protsendilise käibemaksumäära; põhjendused on meil kõigil Euroopas sarnased.
Eesti on teinud viimase 15 aastaga digipöördes tõesti suuri samme; eriti hästi on arenenud avalikud teenused ning riik ja poliitikud on rahvusvaheliselt lõiganud selle töö vilju. Ent Eesti ajakirjanduse kanda on jäänud oluline osa ühiskonna ja demokraatia digiteerimise kulupoolest.

Kui riik on saanud oma suhtlemises kodanikega loobuda paberist, siis meie peame olema kättesaadavad kõikidele eestimaalastele sõltumata nende tehnoloogilistest eelistustest: me trükime ja toimetame Eesti inimeste elu puudutavad uudised, avaliku ruumi arutelud ja valikud, suursündmused, positiivse ja negatiivse - nende koju, tähelepanuvälja kätte.
Maksutõus on paradoksaalne, sest teiselt poolt ütleb valitsus koalitsioonilepingus, et ajakirjandus ja meediaruum on väga tähtis. Üleminek eestikeelsele haridusele, Venemaa sõjategevus Ukrainas ning Ida-Virumaa sotsiaalmajanduslikud muutused (üleminek põlevkivienergeetika väärtusahela tööhõivelt muudele tööstustele ja ettevõtlusele) on tinginud, et valitsus soovib toetada Ida-Virumaad ja venekeelset ajakirjandust. Ühe käega võtame, teise käega anname.
Kutsume üles vabariigi valitsust ja riigikogu liikmeid astuma oma taktikalistest heitlustest rahatabelitega korraks kõrvale ja vaatama suurt pilti - millist Eestit me nende sammudega ehitame; mida ja milleks teeme, mis on nende sammude otsesed ja teisesed tagajärjed. Kas tõesti tahame me ühelt poolt vähendada ajakirjanduse kättesaadavust Eesti eri kohtades, väljaspool suuri keskusi, ainult selleks, et teise käega lisada kümneid miljoneid regionaalinvesteeringuid, et jõuga väljasuretatud kohtadesse eestikeelset mõtte elu tagasi viia? Välismaal rääkida tähtsast võitlusest Venemaa propagandaga, aga kodus takistada tegelikke samme selle elluviimiseks? Riigimeediale raha igal aastal juurde ja sõltumatult meedialt raha ära võtta?
Hingame kõik koos korra sisse veel enne, kui astume samme, millest tagasiteed ei ole.
KALEV ANNOM,
Võrumaa Teataja peatoimetaja
PIRET EESMAA,
Hiiu Lehe peatoimetaja
SIIRI ERALA,
Pärnu Postimehe peatoimetaja
ERIK GAMZEJEV,
Põhjaranniku peatoimetaja
ANNA GUDÕM,
Vestnik Tartu peatoimetaja
SIRLI HOMUHA,
Lõuna-Eesti Postimehe peatoimetaja
PRIIT HÕBEMÄGI,
Postimehe peatoimetaja
TIIT LÄÄNE,
Vooremaa peatoimetaja
MEELIS MANDEL,
Äripäeva peatoimetaja
SERGEI METLEV,
Rus.Postimees peatoimetaja
ANDREI MOKIJEVSKI,
MK-Estonia peatoimetaja
MERILI NIKKOLO,
Eesti Ekspressi peatoimetaja
URMAS PAIDRE,
Lõunalehe peatoimetaja
RANNAR RABA,
Tartu Postimehe peatoimetaja
VELI VALENTIN RAJASAAR,
Accelerista peatoimetaja
HEIKI RAUDLA,
Õpetajate Lehe peatoimetaja
LIINA RAUDVASSAR,
Eesti Kiriku peatoimetaja
KAIRE REILJAN,
Lääne Elu peatoimetaja
TIIT REINBERG,
Järva Teataja peatoimetaja
HINDREK RIIKOJA,
Maalehe peatoimetaja
ÜLO RUSSAK,
Harju Elu peatoimetaja
EVA SAMOLBERG-PALMI,
Virumaa Teataja peatoimetaja
ANDRES SEPP,
Saarte Hääle peatoimetaja kt
ANDREI ŠUMAKOV,
venekeelse Delfi peatoimetaja
URMO SOONVALD,
Eesti Päevalehe ja Delfi peatoimetaja
MARTIN ŠMUTOV,
Õhtulehe peatoimetaja
ÜLLE TAMM,
Sõnumitooja peatoimetaja
TÕNIS TÕNISSON,
Raplamaa Sõnumite peatoimetaja
POLINA VOLKOVA,
Delovõje Vedomosti peatoimetaja
HANS VÄRE,
Sakala peatoimetaja


Käibemaksutõus rapib kõige rohkem tugevat ajakirjandust„Ajakirjanduse mitmekesisus väheneb, turg konsolideerub – need on kriitilised võtmekohad,“ sõnab Eesti meedialiidu tegevdirektor Merle Viirmaa-Treifeldt.
Eestis tõstetakse ajakirjanduse käibemaksu praeguselt 5%-lt 9%-le. Sellega triivib Eesti Euroopa Liidu tippu. EL-is võtab ajakirjanduselt rohkem maksu ainult Island, Soome, Slovakkia, Tšehhi ja Austria.
Eesti meedialiidu tegevdirektor Merle Viirmaa-Treifeldt märgib, et ajakirjanduse väljaandjad teenisid 2022. aastal kokku pool miljonit eurot kahjumit, sh olid kahjumis ka kohalikud maakonnaväljaanded. Käibemaksu mõju on praeguseid mahte arvestades nelja miljoni euro kandis, seega võib ennustada 9% käibemaksu korral 4,5 miljonit eurot kahjumit.
„Kannatavad kõik, aga rohkem regionaalne ajakirjandus, sest nende taluvuspiir on madalam. Mitmekesisus väheneb, turg konsolideerub – need on ajakirjandusvabaduse seisukohast kriitilised võtmekohad. Paradoksaalselt mõjutab see enim tugevat ajakirjandust, mille olulisim mõõde on tasuliste tellimuste osakaal. Reklaamituludelt oleme alati maksnud n-ö tavapärast [20%] käibemaksu, see tõuseb nüüd siis 22%-le,“ ütleb Viirmaa-Treifeldt.
Meedialiidu arvutuste kohaselt on neli miljonit eurot saja ajakirjaniku palk. Eestis töötab 850 ajakirjanikku ja märkimisväärne hulk töökohti võib löögi alla sattuda. „Kes saavad, kärbivad investeeringuid, kes ei saa, kärbivad töökohti,“ sõnab Viirmaa-Treifeldt. „Kõige rohkem šokeerib see, kuidas viib seda ilma läbirääkimisteta ühepoolselt ellu seesama valituserakond, kes aasta tagasi 5% määra lauale tõi, et toetada julgeolekuolukorrast ja ebaõiglasest konkurentsist tulenevat seisu.“
Eestis töötab 850 ajakirjanikku ja märkimisväärne hulk töökohti võib löögi alla sattuda.
Meedialiidu tegevdirektor toob esile, et aastaga on kahekordistunud paberikulud, tuntavalt kasvanud kojukandekulud, tõusnud palgad ja kõige selle juures pole kohalikud reklaamitulud eurogi võrra suurenenud. „Eestis puudub info välismaiste digihiidude käivete kohta, lähiriikide osakaale võrreldes võib väita, et samal ajal tõusid platvormide käibed Eestis 80 miljoni euro võrra. Ehk pisut vähem kui Eesti reklaamiturg kokku. Ja seda makse Eestis maksmata.“
Lihtne lahendus oleks ajakirjandusliku sisu eest veelgi kõrgemat hinda küsida ja seeläbi rahakaotus tasa teha. Viirmaa-Treifeldt nendib, et tarbijate hinnatundlikkust katsetavad kindlasti kõik meediamajad, kuid valulävi on kasvavate hindade kontekstis madal.
Viirmaa-Treifeldt möönab, et suhtlust ei ole valitsusega sel teemal olnud. Ta ütleb, et ainus kutse, mis saadi, oli kohtumine rahanduskomisjoni kahe koalitsioonipoolse esindajaga. Kohtumisel keskenduti rohkem tehnilisele probleemile, mis hiljem leidis lahenduse – ajakirjandus on üks neid gruppe, millele võib kehtestada erikäibemaksu.
Kohtutud on mõne riigikogu liikmega omal initsiatiivil. Lisaks võeti ühendust ka rahandusministriga. Kultuuriminister leidis aja meedialiiduga kohtumiseks veel juunis enne jaanipäeva, kuid Viirmaa-Treifeldtile on jäänud mulje, et ajakirjanduse maksustamispoliitikast on Purga kõrvale jäetud.
„Meile esitatud argumendid olid, et keegi ei soovinud ajakirjandust maksustada, kõik saavad aru ajakirjanduse keerulisest seisust, aga seda tulevat teha tehnilistel põhjustel – et vabastada üks soodusmäär hotellidele uue soodusmäära kehtestamiseks. Muud varianti lihtsalt polevat,“ räägib Viirmaa-Treifeldt. „Kui me siis tõestasime valitsusele, et on küll – käibemaksudirektiiv lubab lisaks kahele soodusmäärale, mis peavad jääma 5% [kaasaarvatud] ja hariliku määra vahel, teha ka spetsiifiliselt ajakirjandusele ja mõnele erivaldkonnale ka nn supervähendatud määra, mis on alla 5%, näiteks 4,99%, siis muutus peaministri ja rahandusministri retoorika – ja hakati rääkima küll solidaarsusest ja kannatamisest,“ lisas ta. Ajakirjandusjuhtidele jäi sellest hetkest mulje, et kui hoolimata tehniliselt teostatavate alternatiivide olemasolust tahetakse kahjumlikule ärile kehtestada maksutõusu, siis on asi peaministri erakonna jaoks printsipiaalne.
Rahandusminister Mart Võrklaev näeb 2025. aastal tõusvat maksumäära õigluse sümbolina. „See ei tähenda, et me ei hindaks vaba ajakirjandust ja meedia olulisust. Hindame endiselt ja kõrgelt. Aga maksumäära langetamine olukorras, kus see kõikidel teistel tõuseb, ei oleks õiglane. Tänastes oludes on vajalik meie kõigi solidaarne panus,“ sõnab Võrklaev ja lisab, et ajakirjanduse käibemaks tõuseb tasemele, kus see oli eelmise aasta augustini.
„2022. aasta augustis kehtestatud 5% käibemaks ei jõudnud lõpptarbijani. Eesmärk oli suurendada professionaalse Eesti kvaliteetajakirjanduse kättesaadavust. Ajalehtede hinnad võrreldes 2022. aasta 1. juuli ja 2023. aasta maikuuga on aga tõusnud 10,25%,“ ütleb Võrklaev.
Võrklaev toob esile mullused andmed, mille põhjal kasvas kirjastamise tegevusalal (kuhu alla kuulub ka ajalehtede ja ajakirjade välja andmine) käive möödunud aastal 7%, mis ületab kriisieelset taset. Eesti meediaettevõtete liidu andmetel suurenes ajakirjandusväljaannete käive mullu 11,6%, sealjuures ületas kriisieelset (2019. aasta) taset.
Võrklaev nendib, et sektori kasumite kohta neil andmeid veel pole. Talle teadaolevalt on meediamajasid, kelle käive on langenud ja kes tegutsevad kahjumis, aga on ka neid, kellel on 2022. aasta olnud hea. Seega on tema sõnul ilmselt ka mõju meediamajadele ja nende võimalikud kulude kasvuga seotud tegevused erinevad.
Iga euro on arvel
Tartu ülikooli ajakirjandussotsioloogia kaasprofessori Ragne Kõuts-Klemmile teadaolevalt ei ole maksutõstjad Tartu ülikooliga konsulteerinud. „Kui on konsulteeritud mõne teadlasega Tartu ülikoolist, siis see ei laiene automaatselt Tartu ülikooli ametlikuks seisukohaks,“ ütleb Klemm.
Klemmi hinnangul on väikesel turul toimetades iga euro arvel. Ta märgib, et ajakirjanduses on nii palga- kui ka digitaliseerimissurve ja mõlemad nõuavad raha.
Klemm toob esile, et kasumi vähenemine toob Eesti ajakirjandusele kaasa tõsised mured. „Meediaettevõtte suuremad kulud ja väiksemad tulud toovad pikemas perspektiivis kaasa ajakirjanikele halvemad töötingimused. Sellest tingituna lahkuvad ajakirjandusest võimekamad ja paremad. Odava tööjõuga kaasneb ajakirjanduse suurem korruptsioonirisk ja sisu kvaliteedi langus,“ nendib Klemm.
Ta lisab, et ajakirjandusõppe jaoks tähendab see seda, et omavaheline ebakõla tekib ajakirjandushariduse ideaalide ja ajakirjandustöö tegelikkuse vahel. Kaudselt tähendab see seda, et ülikool õpetab liiga kõrgelt haritud töötajaid sektorile, mis seda haritust ei hinda.
Kõuts-Klemmi sõnul pole TÜ ühiskonnateaduste instituudil esialgu kavas ajakirjanike töökohtade kahanemise prognoosist lähtudes õppekohtade arvu vähendada. Tänavuseks vastuvõtuks on kohtade arv juba kinnitatud.


JUHTKIRI | Isamaast saagu mõistlike konservatiivide hääl„Minu kurss on õige“ ja „Peame saama konservatiivi esmaseks valikuks“. Umbes nii võib võtta kokku nädalavahetusel tagasi valitud EKRE esimehe Martin Helme ja Isamaa juhiks saanud Urmas Reinsalu sõnumite tuuma. Taustaks mõlemal hoiatus vasakliberaalide eest.
Helme „õige“ kurss tagab tema erakonnale praegu küsitlustes teise ja mõnikord koguni esimese populaarsusreitingu. EKRE on end osanud välja mängida peamise opositsioonijõuna, kes esitab valitsusele kõige teravamaid küsimusi. Paraku läheb ka nende asjakohane kriitika paljuski tühja, sest teravus kipub varjutama nii fakte kui ka argumentide sisu.
Eesti konservatiivne valija on paljuski sundvisete ette jäänud. Reinsalu juhitud Isamaal on võimalik viga parandada.
Otse öeldes ülejäänud valijad lihtsalt kardavad neid. Ega sõimlemise saatel möödunud valitsuskogemus siin midagi paremaks muuda. Aga jah, oma populaarsuspunktid saavad nad praegu kätte.
Isamaaga on keerulisem. Kui Helir-Valdor Seedri juhtimisel võeti järsult senisest kapseldunum hoiak, tekkis paljudel Isamaa toetajatel küsimus, et kui juba selliseid seisukohti pooldada, siis miks mitte anda hääl EKRE-le ja tema n-ö light-versiooni poleks vajagi. Kui Isamaa hakkas pensionisammast lammutama, muretsesid omakorda need, kellele oli varem sümpatiseerinud range rahanduspoliitika. Ja kui välja visati partei kurssi kritiseerinud Parempoolsed, oli tõsiselt põhjust karta demokraatia defitsiiti partei ridades. Ent tõesti, valimiskünnisest on kindlalt üle nemadki.
Isamaa vastutus ja ambitsioonid peaksid aga olema nišipartei omadest laiemad. Eesti konservatiivne valija on paljuski sundvisete ette jäänud. EKRE mõjub pigem reaktsioonilisena ja Isamaa pehmelt öeldes mitteambitsioonikana. Koalitsioonikõnelustel mõne üksiku lubaduse väljapressimine ja nui neljaks elluviimine ei ole need sambad, millele alalhoidlik valija tahaks Eesti tuleviku ehitamise usaldada.
Võib öelda, et päris keskmist konservatiivset mõtteviisi vahepeal keegi ei edendanudki. Ent õnneks pole Eestis kaheparteisüsteemi, mis kipub viima selleni, et viimaks tehaksegi poliitikat ainult äärmuslikumate valijate nimel. Eestis võiks käia heitlus ennekõike tasakaaluka keskpõranda pärast ja sealt on mõistlike konservatiivide hääl seni puudunud. Urmas Reinsalul on Isamaa juhina võimalik see tühik täita.


Ants Frosch peretoetuste kärpimisest: Võtteid, mida Iisraeli salaluure kasutas vaenlaste peal, kasutab Kaja Kallase valitsus oma rahva pealPeretoetuste kärpimise tagajärgedest kõige hullem on õiguskindluse kadumine, ütles Eesti välisluure rajaja ja Riigikogu liige Ants Frosch täna parlamendis toimunud peretoetuste kärpimise arutelul.
Frosch ütles Riigikogu kõnepuldis, et talle tuletas tänane arutelu meelde 1992. aastal loetud raamat “By Way Of Deception” (eesti k  “Pettuse teel”), mis oli avameelne ja karm sisevaade Iisraeli salaluure Mossadi tegevusse.
„Praegu ma näen, et samu, kõige karmimaid, kõige jälgimaid võtteid kasutatakse tegelikult oma rahva peal. Neid kasutatakse justkui vaenlaste peal. See on täiesti amoraalne,“ ütles Frosch.
Peretoetuste kärpimise tagajärgedest kõige hullem on Froschi sõnul õiguskindluse kadumine.
„Õiguse eesmärk on luua stabiilsust ja regulaarsust ühiskonnas ja tagada kõigile inimestele tuleviku prognoositavus. Mis tulevikku saab prognoosida üks paljulapseline pere, kui viis kuud tagasi talle ühe käega antakse ja nüüd teise käega võetakse? Inimesed peavad saama avalikult võimult selle kindluse, et õiguslikult loodud suhted ei saaks kahjustada selliselt ja sellisel viisil, mida tavainimene ei saa ette näha. Kes oleks võinud veel märtsis, enne valimisi näha ette sellise seaduseelnõu menetlemist Riigikogus? Mitte keegi,“ ütles Frosch.
„Kõige hullem on see, et see seaduseelnõu lõhub mitte ainult Eesti lasterikaste perede tuleviku, see lõhub nende õiguspärase ootuse, see lõhub õiguskindluse ja see on oma mõttelt põhiseadusevastane. Selle seadusega lõhestatakse Eesti rahvast ja lõhutakse Eesti riiki.“