Nädala tippsündmuste ülevaadePostimehe toimetuste kokkuvõte nädala tähtsamatest uudistest.
MTÜ Slava Ukraini esindusnäod, juhatuse liige (Riigikogu liige) Johanna-Maria Lehtme ja nõukogu liige Ilmar Raag, peavad Ukraina abistamiseks annetatud raha kasutuse kohta aru andma.
Konstantin Sednev/Postimees Grupp

EESTI
Rindekiirabisid saab ümber ehitada mitu korda odavamalt
Postimees käis mitmes Lvivi ja selle ümbruse autoremonditöökojas ning uuris, mis hinnaga on kohalikud valmis remontima või ümber ehitama masinaid, mida Ukraina võitlejad ja rindemeedikud lahingutandril kasutavad. Selgus, et Slava Ukraini poolt Ukrainas ehitatud gerilja-kiirabisid saab ehitada palju odavamalt, kui seni räägitud.
Kaja Kallase esimene välisvisiit uue valitsuse juhina viis Ukrainasse
Ukrainas visiidil viibiv peaminister Kaja Kallas tõi samal päeval Žõtomõris pärast kohtumist president Volodõmõr Zelenskõiga eraldi välja, et tegemist on tema esimese välisvisiidiga eelmisel nädalal ametisse astunud uue valitsuse juhina.
Margus Tsahkna kutsus Hiina diplomaadi vaibale
Eelmise nädala laupäeval seadis Hiina suursaadik Prantsusmaal Lu Shaye kahtluse alla, et endised Nõukogude Liidu vabariigid ei pruugi ei olla suveräänsed. Üheselt mõistsid selle hukka Eesti president ja välisminister, viimane kutsus Eesti Hiina saatkonna diplomaadi vaibale.
Sõnad peaministri kohta tõid advokaadile kohustuse annetada 15 000 eurot
Harju maakohus mõistis kolmapäeval vandeadvokaat Paul Kereselt välja 15 000 eurot, kuna too oli võrrelnud peaminister Kaja Kallast (RE) korruptsioonis süüdistatuna kohtu all oleva endise haridusministri Mailis Repsiga (KE).
Eesti kohta lekkinud plaan annab aimu Kremli valearvestustest
Kremlist lekkis järjekordne kaalukas tõend Venemaa plaanist nõrgestada Balti riike, milleks sobivad idanaabrile nii valeinfo massiline levitamine, inimeste ärakasutamine mõjutustegevuses kui ka Eesti liitlaste ühtsuse lõhkumine.

Tallink Gruppi juhatuse esimees Paavo Nõgene seisab Tallinki suurkoondamise taga, mis jätab töötuks sadu inimesi.
Eero Vabamägi

MAJANDUS
Euribori tõus paisutas pankade kvartalikasumid Eestis rekordsuureks
Samal ajal kui enamikule kodulaenu võtnud majapidamistest, keda Eestis on ligi 200 000, teeb järsult kerkinud euribor üha suuremat peavalu, naudivad pangad rekordkasumit.
Eleringi juht pani ootamatult ameti maha. Kõige tähtsam küsimus: miks ta seda tegi?
Eleringi juht Taavi Veskimägi teatas teisipäeval üllatuseks peaaegu kõigile, et paneb ameti maha poolteist aastat enne lepingu lõppu.
Eesti värskeim suurkoondamine jätab hoobilt töötuks sadu inimesi
Tallink teatas, et koondab Eestis umbkaudu 400 töötajat, 100 töötajat lisandub veel Lätist. Sealjuures tuli Tallink alles paar päeva tagasi hulga pisemate arvudega välja. Firma süüdistab koondamistes palgatõusu.
«Tundub, et terve mõistusega ei ole sellel valitsusel tegemist»
Maksutõusukeerisesse sattunud Kaja Kallase valitsuse koalitsioonileping polnud saanud veel paberile, kui Viru hotelli müügijuht Tiiu-Tuuli Sulg saatis pakkumise Taani üritusturundusfirmale, kes planeerib ületuleva aasta sügiseks oma kliendile, ühtekokku 120 inimesele, kolmepäevast täistoitlustusega konverentsi. Pakkumise eelarve: 47 000 eurot.
Tulumaksumuudatused tekitavad riigituludesse 300-miljonilise augu
Järgmisel aastal annab tõusev käibemaksumäär riigikassasse üle 200 miljoni euro lisasissetulekut, kuid ülejärgmisel aastal vähendab maksuküüru kaotamine riigitulusid enam kui 300 miljoni euro võrra.

USA president Joe Biden kandideerib ka teiseks ametiajaks.
Patrick Semansky

VÄLISUUDISED
Peking võib Ukrainas rahutuvi mängides üritada läänt lõhestada
Hiina väidetav katse otsida lahendust sõjale Ukrainas võib analüütikute arvates tõukuda soovist siluda suhteid Euroopaga, eriti kuna soovimatus Venemaale survet avaldada seab kahtluse alla rahuvahenduse siiruse.
Vene saatkonnad Põhjamaades kubisevad spioonidest
Nelja Põhjala riigi ringhäälingud tõid nime ja näoga avalikkuse ette mitukümmend Vene saatkondades diplomaatilise katte varjus tegutsenud või endiselt tegutsevat luurajat, saatkondade personalist kolmandik või rohkemgi on julgeolekuametite hinnangul spioonid.
President Karist sihtis Lätis luuredrooni kaamerasilm
Eesti president Alar Karise kolmepäevase Läti riigivisiidi põhitähelepanu läks Eesti ja Läti vaheliste ühenduste parandamisele ning kaitsekoostööle, mille käigus vaadati ka uuemat droonitehnoloogiat.
Teise ametiaja püüdmistest teatanud Bideni vanus tekitab valijais kõhklusi
Teiseks ametiajaks USA presidendiks kandideerimisest teatanud 80-aastane demokraat Joe Biden palus valijatelt usaldust anda talle veel neli aastat võimul, et viia lõpule alustatud töö demokraatia kaitsmiseks.
Lääneriikide esindajad lahkusid humanitaarkriisi tõttu Sudaanist
Olukorras, kus vaenutegevuse tõttu on suletud kaks kolmandikku Sudaani haiglaid, puudu on ravimitest ja joogiveest ning toiduainete kättesaadavus väheneb iga päevaga, alustasid välisriigid diplomaatide suuremahulist evakuatsiooni kümme päeva kestnud kaose keskelt.

Veredoonorite arv on langustrendis hoolimata eelmise aasta annetuste tõusust.
Laila Kaasik

TEADUS, TEHNIKA, TERVIS
Proviisor selgitab: kuidas annab märku magneesiumipuudus
Proviisor Virge Sokk selgitas, et magneesiumipuudus võib olla näiteks jalalihaste krampide, kroonilise väsimuse, närvilisuse või ebakvaliteetse une põhjustajaks. Neist kõige tavalisem sümptom on just jalalihaste krambid. Samuti võib sageli esineda uneprobleeme ja paanikahoogusid. Magneesiumipuudus on üsna sage probleem: hinnanguliselt kannatab selle all koguni 80 protsenti elanikkonnast.
TAI: eelmisel aastal aeglustus veredoonorite arvu vähenemine
Veredoonorite arv on viimastel aastatel langustrendis, kuid eelmisel aastal vähenemine aeglustus. Kui vaadata eraldi viimase aasta muutust, kasvas üle 45-aastaste doonorite arv aastaga kuus protsenti ja nooremaid doonoreid oli kuus protsenti vähem.
Veresooni kahjustab lisaks kolesteroolile veel üks oluline tegur
USA uurijad analüüsisid kolme viimasel ajal avaldatud uuringu tulemusi, kus hinnati südame-veresoonkonna häirete ja surma riski suurtes annustes statiinravi saanud patsientidel. Veresoonkonna põletiku astet hinnatakse kõrgtundliku C-reaktiivse valgu (CRV-hs) taseme järgi: kõrgem väärtus viitab aktiivsemale põletikule.
WHO: koroonasurmade arv on kahanenud tänavu 95 protsenti
Maailma Terviseorganisatsioon (WHO) teatas kolmapäeval, et COVID-19 surmade arv on kahanenud alates aasta algusest 95 protsenti. Samas on osades riikides registreeritud tõus ja viimase nelja nädala jooksul on selle haiguse tõttu kaotanud elu 14 000 inimest.
Jaapani kosmosefirma Kuu-katse ebaõnnestus
Jaapani idufirma ispace kaotas kolmapäeval ühenduse oma Kuu maanduriga Hakuto-R, teatas ettevõte, mis viitab, et selle katse esimese erafirmana Kuule kosmoseaparaat viia, on ebaõnnestunud.

Saunadokumanetaal "Savvusanna sõsarad" pärjati USA vanimal filmifestivalil San Franciscos Golden Gate Awards parima täispika dokumentaalfilmi auhinnaga. Pildil filmi Tartu esilinastus Eedeni Apollos.
Kristjan Teedema/Tartu Postimees

KULTUUR
«Savvusanna sõsarad» võidutses San Francisco filmifestivalil
Eestiski korralike vaatajanumbriteni jõudnud saunadokumentaal «Savvusanna sõsarad» pärjati USA vanimal filmifestivalil San Franciscos Golden Gate Awards parima täispika dokumentaalfilmi auhinnaga. Režissöör Anna Hintsi sõnul võttis California publik filmi väga soojalt vastu.
Võrratu laulja Harry Belafonte suri
Teisipäeval suri südamepuudulikkuse tagajärjel Jamaica päritolu kalüpsolaulja ja näitleja Harry Belafonte 1. märts 1927- 25. aprill 2023).

Kettagolfi valitsev maailmameister Kristin Tattar võitis USAs kettagolfi ühe mainekama turniiri Champions Cup'i.
Kevin Huver/DGPT

SPORT

Tattar võitis karjääri ühe suurema turniiri
Valitsev maailmameister Kristin Tattar võitis USAs kettagolfi ühe mainekama turniiri Champions Cup'i. «Eks alati on parandamisruumi, aga sel turniiril ei jäänud midagi kripeldama. Ma arvan, et tegemist oli minu karjääri ühe parema võistlusega. Olen oma sooritusega väga rahul,» lausus Tattar Postimehele.
Ford tõrkus, aga Tänak mitte
Autoralli MM-sarja hooaja neljandal etapil Horvaatias sai korduvalt M-Spordi tõrkuva Ford Puma Rally1ga raskustes olnud Ott Tänak teise koha, jäädes alla vaid Elfyn Evansile. Punktitabelis on 65 punkti kogunud eestlane neljas, aga seis on väga tihe, sest liidritel Kalle Rovanperäl ja Sébastien Ogier'l on vaid neli silma enam.
Mürgel Madridis: Euroliiga kohtumine lõppes massirüselusega
Korvpalli Euroliiga kolme võiduni peetava veerandfinaalseeria teine kohtumine Madridi Reali ja Belgradi Partizani vahel lõppes väga tuliselt, kui mõlema klubi mängijad läksid kaklema. Avamängu võitnud Partizan juhtis Madridis 95:80, kui Reali mängija Sergio Llull tegi jõulise vea Kevin Punterile, kes talle seejärel vastu astus. Puhkes madin, kuhu sekkusid pea kõik mängijad, kes olid kohtumiseks üles antud.


KOLUMN | Mart Niineste: elu maal - Franz Kafka sugemetega „Malev“ MidsommerisKes tagab, et maale elu edendavale tööle tulnud teotahteline uustulnuk ei satu Franz Kafka kirjutatud stsenaariumiga „Maleva“ filmi ja Midsomeri mõrvalugude ühisepisoodi tegelaseks?Aeg-ajalt märkame töökuulutusi või kampaaniaid, mis otsivad maakohtadesse uusi inimesi, kes täidaks seal teatud ametikohti. Või kolib tegusa loomuga inimene ise kuhugi kenasse külakohta, kus proovib peale kaugtöö leida endale ka muud kasulikku rakendust. Igal juhul satub ta maale või mistahes uude kohta kolides inimene väljakujunenud inimsuhete, võimuvertikaalide ja toiduahelatega keskkonda.Moosivarguste tasemel korruptsioonipiduEnamikus vallas tiirleb ümber võimu tiirlemas kohaliku tähtsusega poliitiline eliit. See koosneb kahest tänaseks omavahel aastakümneid rivaalitsenud seltskonnast, kes võimule saades käituvad kolme põhimõtte järgi. Need on a) omad ikka tohivad, b) võitja võtab kõik ning c) õigus on alati võimu poolel. Sisuliselt tähendab see moosivarguste tasemel korruptsioonipidu kohaliku eelarve kallal, omavalitsuse palgaliste (spetsialistide) ametikohtade taandamist sotsiaaltöökohtadeks kõige lojaalsematele ning kõikvõimalikest headest tavadest ja halvimal puhul ka seadustest mööda minemist, kui mingi asi on vaja ära teha ehk kellelegi või millelegi koht kätte näidata.Hea ja õiglane kauaaegne vallavanem või volikogu esimees on enda kätte koondanud kõik niidiotsad. Ilma tema teadmise ega tahteta ei sünni vallas mitte midagi. Erimeelsused või vastuhakk tähendavad kohest tühistamist. Mis siis, et hiljem tuleb kohtu otsusel selle eest valla eelarvest kompensatsiooni maksta. Ainuke, mis säärast tegelast veidigi hirmutab, on mitme allikaga uuriva probleemartikli võimalus maakonnalehes. Maarahva poliitilise eliidi peamiselt keskealistest meestest ja naistest koosneva ning meelelaadilt pigem konservatiivse seltskonna isiklike ja ametlike suhete pundar ulatub aastakümnete taha. Olgu või kõrvuni soos, endi sealt välja tõmbamine on liigne pingutus, väljumine mugavustsoonist.Kes oli kohalikus põhikoolis kelle pinginaaber, kelle vanemad olid üleaedsed, kes on kelle tädi- või onulaps, kes kelle sugulasega abielus, kes käinud kellega koos trennis, kes tantsivad samas rahvatantsurühmas ja kellele meeldib kellega laupäeviti saunas leili kõrvale õlut libistada. Nii lihtne on uustulnukal selle keskel tunda end nagu inspektor Barnaby mõnes Midsomeri mõrvaloos.Maarahva eliitNeid inimesi ühendab iha võimuga kaasas käiva prestiiži suhtes. Selle nimel on ta võimuseltskonnas olles võimeline hääletama oma koduküla kooli, rahvamaja või raamatukogu sulgemise poolt. Inimene võib olla täielik kummitempel, tal võib olla ilmselge huvide konflikt, kuid sellest tähtsam on talle olla vallavolikogu liige seitsmendat valimiste tsüklit järjest, soovitavalt võitjate poolel. Sest üldiselt jaguneb maarahvas kaheks. On kohaliku tähtsusega eliit, kuhu kuuluvad ettevõtjad, teenistujad, kultuuritegelased ja poliitikud, tihti mitu tegelast ühes isikus. Ja siis on sellest kordades rohkearvulisem proletariaat. Needsamad lihtsad ja palgavaesuse küüsis inimesed, kes vajavad tasuta ühistransporti ja huviharidust, kuid mitte vana BMW omamise maksustamist. Kuigi kerge võõristusega, suhtutakse maal võõrasse esiti heatahtliku uudishimuga. Päritakse-uuritakse, tehakse tutvust ja kui miski jääb tema juures selgusetuks, mõeldakse see ise välja. Kuidagi tuleb ju uustulnuk sobitada olemasolevasse elu- ja inimsuhete korraldusse. Peamine, et ta väljakujunenud elu ja tavasid ei segaks. Läksid külakooli õpetajaks - anna oma tunnid ja kobi koju kotile, koolijuhi nägemusepuuduse ja juhtimiskultuurituse osas pea lõuad. Äkki tahab ise kooli direktoriks saada? Parem juba säärane ametist minema kiusata ja jälle defitsiitsed pedagoogi üle Eesti tikutulega otsida ja pudrumägede lubamisega tööle meelitada. Maaelu on julmSoovib ettevõtlik uustulnuk uues kodukohas ameti tõttu või kodanikualgatuse korras midagi suuremat ja tähenduslikku korda saata, peab ta sattuma võimurahva poolele, pälvima nende heakskiidu. Kuid vaadaku ette, et ta seejuures liiga julgelt ei mõtleks - võimurahvas võib end tunda ohustatuna ja uustulnukale kambaka korraldada. Natukenegi globaalsema kogemuse omamist ja püüdu seda kohapeal rakendada vaadatakse viltu.Täna korraldab midagi kogukonnas või proovib käivitada üle-Eestilise mõjuga sündmust. Äkki homme kandideerib ja pääseb minu asemel volikokku või mõnda tähtajalisse ametisse? Ei mingit vandenõud, tavalised organisatsioonikultuuri eripärad ja grupipsühholoogia reeglid. Pealtnäha võib säilida sõbralik suhtumine, kuid seda kangemad-vingemad on seljatagused kuulujutud ja passiiv-agressiivne vaen.Satub ettevõtlik uustulnuk aga külla või alevisse, mille esindajat pole volikogus või on ta seal võimu vastaspoolel, või on asula maine kohaliku eliidi silmis olematu, siis võib ta eneseteostuse, eriti kodanikualgatuse vormis, kohemaid unustada. Ei pea, aga mõistlik on, sest kool, rahvamaja või raamatukogu suletakse lõpuks protestide kiuste. Vähemalt jäävad uustulnuka närvid korda ja koht kohalikus mustas nimekirjas kindlustamata.Maaelu on julm. Sääski ja parme tulvil suvi, kevadel ning sügisel põlvini pori ja talvel teid ummistav lumi, kuid mitte ainult. Maal on inimsuhted nagu mõnes Midsomeri mõrvaloos ja asjad käivad nagu „Maleva“ filmis, mõlema stsenarstiks Franz Kafka.


„Kui ma kuulen sõna „kultuur“, siis tähendab see, et keegi tuleb raha nõudma.“Katkend Siim Kallase elulooraamatust. 48. osaHakkad tervishoiu peale mõtlema, siis tuleb meelde Albert Camus’ „Katk“, ja siis Raimond Kaugveri „Vana mees tahab koju“, ja siis jaoskonnaarstid nõukogude ajal, amet, mida minu Kristi pidas 20 aastat. Ja siis pandeemia, ja siis haiglad, millega olen pidanud (kahjuks, või õnneks?) ka ise kokku puutuma.Nõukogude ajast on meeles, et jaoskonnaarstide süsteem funktsioneeris talutavalt, ja ka haiglad toimisid (isa kogemus, kelle tervis läks väga kehvaks). Aga meeles on ka tervishoiuasutuste nigel seisukord ja mis peamine, heade arstide juurde pääsemiseks tuli kasutada nõukogude aja põhivaluutat – tutvusi.Uus aeg, uuesti vaba Eesti Vabariik, uus tervishoiukorraldus. Ja nagu ikka, kui nad räägivad millestki, siis räägivad nad rahast (parafraas Jeanne Moreau’ ütlemisest).Tänaseni kehtiva tervishoiukorralduse pani paika Mart Laari valitsus sotsiaalminister Eiki Nestori juhtimisel. Muidugi mitte ilma rahandusministrita.Töörühm, kes kontseptsiooni välja töötas, oli sama, mis pensionireformi puhul. Eiki Nestor, Siim Kallas, Veiko Tali, meilt veel Siiri Tõniste, sotsiaali poolelt Maris Jesse, kes oligi kogu süsteemi üks põhikonstruktoreid ja Kersti Kaljulaid peaminister Laari esindajana.Kui pensionisüsteemi väljatöötamist justkui vedas Rahandusministeerium, loomulikult sotsiaalministeeriumi aktiivsel osavõtul, siis tervishoiukorralduses oli juhtiv jõud Eiki Nestor koos Maris Jessega.Valitsuse ühine eesmärk oli võimaldada Eesti inimestele parim võimalik arstiabi, tagada selle piisav rahastamine ja selleks kulutatava rahvusliku koguprodukti parim, otstarbekaim kasutamine. Abinõude valikus, kuidas mainitud eesmärgini jõuda, oli nii ühiskonnas kui ka valitsuse sees märkimisväärseid erinevusi.Mina rahandusministrina koos peaministri nõuniku Kersti Kaljulaiuga nägime uue süsteemi alustena järgmisi põhipunkte – esiteks – inimeste vaba valik tervishoiuteenuste pakkujate vahel, teiseks tervishoiuteenuste vaba pakkumine ja konkurents nende vahel, kolmandaks – õiglased võimalused eratervishoiuteenuste pakkujatele. Üsna tugev oli ühiskonnas ka idee minna kogunisti üle eratervishoiukindlustusele, aga sellel oli vähe kandepinda otsustajate seas.Paraku andsime siiski sotsiaalministeeriumi plaanile järele. Tagantjärele küsin – miks? Ja leian vastuse kuupäevast, millal võeti vastu sotsiaalmaksuseadus, mis on kahtlemata tervishoiusüsteemi võtmeelement. See seadus võeti vastu 13. detsembril 2000. Tulumaksuseadus, mis kaotas ettevõtte tulumaksu reinvesteeritud kasumilt, hakkas kehtima 1. jaanuarist 2000. Sotsiaaldemokraadid toetasid meie maksumuudatust, ja nad eeldasid, et meie toetame neid suurtes asjades, mis neile olulised olid – pensionireformis ja tervishoiukorralduses.Arvan, et pensionikorraldus, vaatamata mõnele puudusele, oli siiski väga hea korraldus. Seda kiitsid korduvalt ka rahvusvahelised asjatundjad. Kahju Isamaa tegevuse tagajärjel liikusime tagasi nõukoguliku pensioni poliitilise rahastamise süsteemi poole. Meie tervishoiukorralduse kohta arvan, et see läks viltu. Oleme selle üle vaielnud Eiki Nestoriga ja loomulikult jäänud eriarvamustele.Minu arvates on meie tervishoiukorraldus kohmakas ja kallis. Selle keskmes on haigekassa (nüüdne tervisekassa), mis meenutab nõukogudeaegset plaanikomiteed. See asutus jaotab raha, mis talle maksumaksja taskust eraldatakse. Raha jaotatakse tervishoiuteenuste pakkujatele lepingute alusel. Kuidas saada endale tulus leping? Nõukogude aega ei taha meenutada. Vähemalt loevad head suhted ja tutvused haigekassas. Ei mingit õiget konkurentsi.Patsiendid ei saa endale vabalt valida perearsti, nagu näiteks Belgias.Osavad rahakauplejad saavad endale uusi ja kalleid masinaid, mida neil sageli sootuks tarvis ei ole. Eratervishoid koos erameditsiinikindlustusega on tagasihoidliku ulatusega.Hermann Göring on öelnud: „Kui ma kuulen sõna „kultuur“, haaran ma revolvri!“ Rein Lang parafraseeris seda ja laskis lendu fraasi: „Kui eestlane kuuleb sõna „kultuur“, haarab ta kellu!“Sai väga kuulsaks. Aga tõepoolest – avalik õhk oli täis ideid, mida kõike oleks vaja ehitada. Uusi muuseume, kontserdisaale, teatreid, spordihalle, ja nii edasi.Kõik need ideed ja nende innukad kandjad survestasid muidugi peaministrit ja rahandusministrit. Me olime ministeeriumis tõesti hädas. Ja ega toredate ehitiste vastu ju midagi pole. Palju siis uusi kultuuriehitisi nõukogude ajal ehitati?Aga rahandusministrina ütlesin ma: „Kui ma kuulen sõna „kultuur“, siis tähendab see, et keegi tuleb raha nõudma.“Ükskord tuli Aare Järvan minu juurde ideega, et teeme seaduse, millega kindel osa hasartmängumaksust laekuks näiteks kultuurkapitali arvele spetsiaalselt kultuuriehitiste rajamiseks. Sellest rahast lähtuvast saaks tähtsate kultuuriehituste ehitamiseks koostada plaani. Selle plaani alusel oleks ehitajal kindel rahastus ja selle peale saaks ka laenu võtta.Suurepärane idee!2001. aastal töötasid rahandusministeerium ja kultuuriministeerium koos välja riiklikult tähtsate kultuuriehitiste rajamise ja renoveerimise rahastamise skeemi, mille nurgakiviks või aluseks oli hasartmänguseaduse muudatus. Muudatuse kohaselt, mis võeti vastu riigikogus 13. märtsil 2002, kasvas oluliselt hasartmängumaks ja kogu see kasvik suunati kultuurkapitalile.Riigikogu koostas selle skeemi alusel rahastatavate kultuuriehitiste järjekorra.Esimene ehitis, mis selle skeemi abil valmis ehitati, oli uus kunstimuuseum. Erinevalt tavalisest said rahandusliku lahenduse välja töötajad kiita ka.Ühes telesaates küsiti ühelt noorelt luuletajalt, kui ta nõudis kultuurile lisaraha, kustkohast seda raha võtta. „Eelarvest“, vastas ta siiralt.Kui rahastamisprobleem pole lahendatud, siis ei sünni mitte midagi. Nende probleemide lahendamine on ka üksjagu loominguline tegevus.Täies hoos olid ettevalmistused Euroopa Liitu astumiseks. Liidu nõudmised seadusandluse ühtlustamiseks on kirjas 35 peatükis.Rahandusministril oli üha rohkem ja rohkem Euroopa asjadega tegemist. Suuremalt jaolt oli see, võiks öelda, tehniline töö, mis ei tekitanud väga suuri poliitilisi tõmblusi. Ei kujutanud üldse ette, mida tähendab Euroopa õigusruum, kus seadus juhib, ja mitte poliitika. Mängureeglid olid väga täpselt kirjas, ja need tulid üle kanda Eesti õigusruumi.Mul on hästi meeles konkurentsiseaduse koostamine ja selle heakskiitmine riigikogus. See oli rahandusministri rida. Konkurentsiõigus oli täitsa uus maailm. Euroopas peensusteni kujundatud, meil esialgu veel üsna udune ettekujutus ausast konkurentsist, nagu riigihangetes ja riigiabis.Nõukogude aja eelarve oli üks müstiline dokument, mis hoolega varjas riigi rahaasjade tegelikku seisu. Taasiseseisvunud Eesti vabariik tegi kõik teisiti. Minu jaoks oli ülitähtis, et kogu ühiskond saaks aru eelarve tasakaalust kui ausa rahanduse tähtsamast põhimõttest. Otsustasin pidada erinevates Eesti paikades selgitavaid loenguid.Esimesena sõitsin Kuressaarde. Praami peal oli ka Peeter Volkonski, kes lubas tulla kuulama. Ja tuligi. Pärast minu hingestatud esinemist üsna rahvarohkele publikule ütles ta mulle: „Ma usun seda kõike, mida sa rääkisid, aga, ausalt öeldes, ma ei saanud midagi aru!“Täiustasin oma esinemisi. Rahvas hakkas uskuma eelarve tasakaalu ideed, sellest sai omamoodi uskumus, et see on vajalik.2001. a sügisel hakkas kolmikliidu koalitsioonist tulema kõrbelõhna.


Marianne Kõrver: vead on need, mis muudavad inimesed ja teosed erakordseks. Valner Valme vestlusMarianne Kõrver on režissöör, kes avab oma dokfilmides kultuuriinimesi ja -nähtusi. Neid filme vaadates tekib ühtaegu kummastus ja äratundmine. Tema uusim film “Trail Baltic. Väljasõit rohelisse” on samas täiesti teistsuguse käekirja ja temaatikaga. Mulle tundub ta autorina niivõrd põnev nähtus, keda omakorda tasuks veidi avada. Kui Kõrver küsib oma filmides enamasti, miks inimene midagi teeb ja kuidas luua erakordset, siis samad küsimused kerkisid ka tema enda kui lavastaja kohta. Sellepärast saimegi kokku ühes Telliskivi vaiksemas kohvikus, võtsime tee ja vee ja arutasime muidki maailma (Eesti) asju peale filminduse.
“Trail Baltic” erineb su senisest käekirjast. See on muidugi juba sisu poolest teistsugune kui filmid, kus kajastada kultuuritegelasi.
Kindlasti on teistsugune, see oligi eesmärk. Mingi aeg on tore olla samades rööbastes, aga tegelikult tahaks ju edasi liikuda. Film tekkis nii, et kaks aastat tagasi pöördus Eero Epner minu poole mõttega, et Levila tahaks Rail Balticu teemale läheneda kuidagi teistmoodi kui seni. Algul ei tundunud see olevat päris minu teema, sest ma pole pidanud vajalikuks poliitilistel teemadel arvamust avaldada.
See on üks neid teemasid, mis lõhestab ühiskonda.
Just. Aga samas läheneda sellele teemale teisiti kui varem, tundus huvitav ja intrigeeriv. Eerol tekkis mõte, et keegi võiks selle trassi läbi jalutada. Tükk aega mõtlesime, kes see olla võiks – kaalumisel oli isegi variant, et mõni näitleja võiks selle teekonna ette võtta. Aga siis oleks tulnud täitsa teistsugune film. Siis juhuslikult rääkisin trennis asjast Maria Arusoole, kes ütles, et aga kuule, Hanna Samoson on selle trassi ühe oma kunstiprojekti jaoks juba läbi käinud. Hannaga klappis kohe ja ta oli nõus selle uuesti läbi tegema. Seekord siis kaameratega.
Meedia on Rail Balticut käsitlenud paljuski intriigi pinnal. Intriigi kahtlemata jätkubki, aga keeruline on võtta seisukohta. Ühest küljest läheb läbi inimeste õuede, teisest küljest hästi vajalik asi. See raudtee on üks neid punaseid jooni läbi ühiskonna. Film lähebki erinevate arvamuste vahelt sirgelt läbi, nagu raudtee.
Kui filmitegijad omavad sellisel niigi polariseerival teemal juba ette kindlat seisukohta, mille pinnalt filmi tegema hakata, siis on teada, kuhu see film läheb. Siis tuleb poolt või vastu film. Aga kui ei võta seisukohta… Filmi 160-st tunnist pooleteise tunni monteerimine on niikuinii juba omamoodi seisukohavõtt. Täiesti seisukohavabalt ei saa, aga kui läheneda inimestele avatult, kuulata kõik osapooled ära, siis võiks tulemus muutuda peegliks vaatajale endale. Kui autor ei karju vaatajale oma arvamust kõrva, siis võiks see ju tekitada ruumi, kus vaataja ise saaks oma hinnangu luua.
Selline ruum on abiks, sest Eestis on justkui kohustuslik omada arvamust kõiges.
Ilmselt tuleb see Eesti väiksusest, et iga asi, mida aetakse, on justkui meie asi. Mõnes mõttes on see hea, et kõik ongi meie asi. Samas – aega on elus liiga vähe, et kõik asjad saaksid olla minu asjad. Mingi valiku peab tegema.
Jah. Mul siia kõndides tuli sinu dokkidele mõeldes pähe selline iseloomustus nagu “monumendid ilma paatoseta”. Ühest küljest sa ju tõstad esile ja väärtustad neid, kellest sa filme teed, teisest küljest seal puudub õõnes ja pühalik paatos. Pole mingit vesist ja läilat steitmenti.
Huvitav kommentaar. Ega ma ei lähene portreteeritavale ju sooviga luua monumenti. Aga samas ma ei viitsiks teha filmi inimesest, kelle looming mind kuidagi ei kõneta. Kui sa mõtled monumendi all seda, et ma ei ole hakanud filmis kellegi musta pesu pesema ega kahtlase väärtusega intriigi punuma, siis seda ma olen üritanud vältida, jah.
On ju erinevaid käekirju, Kaupo Kruusiauk Maria Faustist tegi üpris raju filmi. Sina avad mingeid teisi kihte.
Nojah, igaühel oma lähenemisnurgad. Mulle pakuvad need teised kihid järelikult rohkem huvi.
Sinu filme iseloomustavad minu meelest sellised märksõnad nagu tumedus, pühalikkus, ambientsus, müstika. On mingi salapära, mida sa otsid, võib-olla leiad, igatahes see salapära jääb su filmi ka alles.
Väga hea. Siia nagu ei oskagi rohkem midagi lisada. (Puhkeme naerma, sest läks vist liiga pidulikuks.)
Kui ma vaatan enda ümber või loen ajalehte, siis tundub, et maailm upub arvamuste küllasusse. Kõik arvavad millestki midagi. Igaühel on oma seisukoht, olgu teemaks Rail Baltic, tuumajaam, Nursipalu või mis iganes. Arvamuse omamine ükskõik mis teemal näitab justkui laia silmaringi ja pädevust. Teadlased ja spetsialistid asenduvad arvamusliidritega. Aga tihti on mul raske mõista, milliste teadmiste põhjal neid arvamusi luuakse. Jaan Einasto rääkis kord ühes loengus, et mida rohkem ta universumist teada saab, seda väiksemaks ja kaheldavamaks muutuvad tema jaoks ta enda teadmised. Ma kohati tunnen kogu ümbritseva suhtes üsna sarnaseid tundeid. Mind ennast vist kõnetavad kahtlus, arutelu ja analüütiline lähenemine rohkem. Ma isiklikult ei tunne endas pädevust väita mingite ühiskonnas toimuvate protsesside ja muutuste kohta kindlalt, kas see peab nii olema või peaks see olema kuidagi teisiti. Kõik sõltub perspektiivist.
Seetõttu olen võtnud teemaks midagi, mis tundub mulle jõukohasem ja hoomatavam. Ja teine inimene tundub mulle enam-vähem jõukohane teema.
Mind kõnetavad loomingulised inimesed, sest loomingu kaudu avaldub mingi müstiline element.
Ma olen juba kuus aastat õppinud analüütilist psühholoogiat, jungiaanlust – mulle on tundunud huvitav portreteeritavatele ka selle kaudu läheneda.
Erkki-Sven Tüür, Vigala Sass, Tõnu Kõrvits, DeStudio, või surnud kunstnikud nagu Olev Subbi, Konrad Mägi – kõik nad on hästi erinevad tegelased ja lood, aga filme ühendab see, et sa lähed süvitsi. Mille järgi sa oled portreteeritavaid valinud?
Siin tuleb hästi praktiline teema ka mängu: kõiki ma ei ole ise valinud, mõned neist on ka tellitud. Aga ma ei leia, et tellimustööl oleks mingi halb maik juures – ma olen alati endalt küsinud, kas mind intrigeerib see teema või see inimene. Kui ma leian mõne enda jaoks huvitava lähenemisnurga, siis ma olen otsustanud, et ma teen selle filmi.
Praegu sa oled vastaja rollis. Filmitegijana sa oled sageli küsija. Kuidas sa inimesi avad?
Marianne Kõrver. Foto: Iris Kivisalu
Ma ei tea. Ega mul ei ole mingit taktikat või spetsiifilist tehnikat inimese avamiseks. Ma kuulan nad ära. See on esimene ja enam-vähem ainus asi, mida ma teha oskan. Mulle on oluline kontakt, mis on kuidagi ehe, leida inimesega mingi hingeline ühisosa ja selle pinnalt oskan kuidagi edasi vaadata.
Ma vist ei ole see režissöör, kes lendab peale oma kindla kontseptsiooniga ja üritab inimest suruda nendesse raamidesse, kus ma ise olen teda tahtnud näha. Mind ei huvita selline filmitegemine. Ma tahan kõigepealt näha ja leida inimese tundliku ja haavatava külje, ning siis tekitada selle ümber mingi raami või vormi.
Surnud kujusid elama panna – on see keerulisem või lihtsam kui elavate puhul?
Eks see on ikkagi ju omamoodi müüdi loomine. Mul ei ole mingit isiklikku kogemust selles, millised need inimesed olid. Ma võin kuulata kellegi jutte ja mälestusi, aga see on nii subjektiivne. Konrad Mägi ja Subbi puhul on aluseks olnud Eero Epneri raamatud, mille põhjal mul on tekkinud mingi arusaam sellest, mis nende haavatav koht võis olla, mille põhjal nende looming sündis. Just see haavatavus on see, mis mind huvitab. Kui palju ma seda filmis pärast ära kasutan, sõltub portreteeritavast, aga mul on vaja seda enda jaoks kaardistada. Mägi puhul huvitas mind tema müstikaihalus ning püsimatus. Ta vahetas teemasid, stiili, isegi seda, mille peale maalida – osa motiive on tal maalitud mitte lõuendi, vaid kivi peale. Just see otsing on see, mis mind huvitas. Võib-olla see on midagi, mis ka mu endaga kuidagi resoneerub.
Sa oled kakskümmend aastat filme teinud, kas sa oled leidnud seda, mida oled otsinud?
Loodaks väga, et ma ei ole praegu lõpp-peatuses. Iga filmi puhul on minu jaoks kõige olulisem see protsess, kuidas film valmib. Töö iseenesest. See erineb iga kord ja eks ma olen nendes protsessides alati leidnud küll midagi, mida ma, nii hästi või halvasti kui oskan, proovin ka vaatajale nähtavaks teha.
Su filmides on eriline meeleolu, millele aitab kaasa muusika, mis liigub sageli hoovustes nagu neoklassika, ambient, jazz. Tihti on muusika loonud su abikaasa Lauri-Dag Tüür. Muusika sünnib ikkagi pärast, kui film juba valmis, või teete kuidagi koos?
Üldiselt pärast, aga ma sageli palun tal mingeid teemasid luua, siis mul on lihtsam monteerida. Montaaži rütm on mulle väga tähtis.
Üldiselt aga see meeleolu tekib intuitiivselt? Või teed teadlikult mingit stiilivärki?
Intuitiivselt. Mul ei ole mingit sõnastatavat nippi või tehnilist lahendust, mida saaksin kuidagi eriti minulikuks pidada. Võib-olla keegi teine oskaks distantsilt seda paremini öelda.
Räägime Marika Vaariku filmist, või see oli saade? Mis on sel juhul filmi ja saate vahe? Kinos ta ei olnud. ERR-ile tehtud dokk.
See idee tuli jällegi Eero Epnerilt. Minu meelest on Marikas mingi üsna toores ja brutaalne jõud, mida ta suudab eri rollides kanaldada äärmiselt peenekoelistesse ja nüansirohketesse kihtidesse. See, mille pinnalt Marika näitleb, pakkus mulle huvi.
Filmi ja saate vahe on minu jaoks põhiliselt aja küsimus: filmi ma teen paar aastat, Marika saate tegin paari kuuga. Aga see aja küsimus hõlmab paljusid olulisi sisulisi aspekte – telesaate puhul pead enam-vähem esimese huvitava mõtte valama mingisse enda jaoks adekvaatsesse vormi, filmi puhul on aega kõike peenhäälestada – alates kontseptsioonist kuni helinduseni välja. Telesaate puhul ajalist distantsi ei teki; filmi puhul on mulle oluline teha esimene montaažirida valmis, tegelda seejärel muude asjadega ning mõne kuu pärast seda rida värske pilguga uuesti vaadata. See tekitab emotsionaalse distantsi materjalist ning aitab filmi ebaolulistest aspektidest puhastada.
Igatahes sa jõudsid minna üsna diibiks, kui teemaks on näitlemise varjatud nüansid ja impulsid, sisemised mehhanismid. Ja siis tulevad välja sellised asjad, et teda ei huvitagi näitlemine, ta tahab laval olla.
Need on need teemad, mis mind ennast huvitasid. Ja mulle ei meeldi vaatajat alahinnata. Usun, et algpõhjus, miks üks inimene soovib ennast ning oma elu ajutiselt unustada ja ümber kehastuda kellekski teiseks või siis minna lavale publiku ette kellegi teise ideid ette kandma, võiks üldinimlikust aspektist huvitada laiemat seltskonda kui lavakunstikateedri vilistlased.
Aga see on huvitav tähelepanek, sest
ma ei ole kunagi kavatsenud diipi panna; mind pigem häirib, kui näen, et keegi teadlikult diipi paneb.
Konrad Mägi ja metafüüsika. Diip!
Ma ei vaidle vastu, kui sa nii ütled.
Ma võin mingi muu väljendi mõelda, oota kohe. Sügavad kultuuripsühholoogilised lähenemisnurgad. Parem?
(Naerame, et liiga diibiks ei läheks.) Ei kinnita ega lükka ümber. Mul ei ole tagantjärele endal vaja oma filmide temaatikat kuidagi lahterdada, sõnastada või piiritleda. Seda avaram vabadus on seda teha kõigil teistel soovijatel.
Fakte sa kahtlemata ei väldi, aga need ei kanna su filme. Minu meelest kannab su filme küsimus, miks inimene midagi teeb.
Faktid on infoühiskonnas igaühel käepärast, nende kajastamiseks ei pea filmi tegema.
Otsa koolis muusikat, jazzklaverit õppinuna, kuidas sa üldse filmini jõudsid?
Marianne Kõrver. Foto: Iris Kivisalu
Elus on palju juhuseid, sageli ei teagi, miks asjad lähevad just nii, nagu nad lähevad. Aga täiesti aus vastus oleks vist see, et minu boyfriend tollal oli Taavi Eelmaa ja tema head sõbrad ning tuttavad olid filmirežissöörid. Arvo Iho kursuse tudengitööd tundusid 90ndate lõpus värsked ja avangardsed. Siiamaani tunduvad. Vaatasin paari kuuga läbi kogu Taavi mahuka filmikogu: Truffaut, Godard, Fassbinder, Tarkovski, Bergman, vennad Coenid, Cassavetes, Herzog, lisaks igasugused B-filmid ja splätterid. Nii sai 19-aastase inimese suhteliselt naiivsevõitu ja banaalsest soovist olla osa millestki uuest ning lahedast terve minu tulevik. Eks ma olen pidanud seda filmirežissööriks olemise põhjust hiljem enda jaoks korduvalt ümber mõtestama, aga algas see umbes nii, jah.
Ja nüüd oled paarikümne filmi režissöör ning kogu aeg on mitu asja töös?
Täispikki vast kümmekond. Või vähem? Ega ma pole üle lugenud.
Praegu on käsil kolm filmi. Mulle meeldib, kui erinevad teemad jooksevad paralleelselt, see on vaheldusrikas. Need põimuvad mingil määral, aga ei kopeeri üksteist. Hetkel on kaks tükki neist arenduses, üks ideekavandi tasemel. Arenduses on mängufilm ning dokumentaal Von Krahli teatrist.
Ise toodad, sa oled ise sageli ka produtsent, operaator, monteerija. Intervjueerija. Dokfilmi kui autorifilmi puhul see ongi eesmärk? Või mõnikord ka olude sunnil?
Ei ole alati olude sunnil. Kohtumine teise inimesega on alati intiimne olukord, ma lihtsalt eelistan, et seal on võimalikult vähe segajaid. Iga inimene võtteplatsil toob mingi oma vaibi juurde, tekib liigset müra.
Samas, kui me tegime Subbi filmi maalilavastusi, siis seal oli paarkümmend inimest võtteplatsil. Eks kõik sõltub siiski vajadusest.
Vaatluse all on aga ikkagi kunstnikud ja heliloojad – et tabada erakordset?
Arendasime Andres Lõo ja Peeter Lauritsaga hiljuti üht kunstiprojekti ja arutasime, miks AI ei suuda teha loomingut. Õigemini, ta suudab kopeerida, seoseid luua, jäljendada, olemasolevat ühendada, aga selles puudub jäljendamatu unikaalsus. Ja jõudsime järeldusele, et AI loomingus puudub juhus, viga. Aga just viga muudab teose erakordseks. Mingi tüüpvea või mingi kindla ajavahemiku tagant ilmuva juhuse võib ju AI-le sisse programmeerida, aga siis on see programmeeritud viga, see ei juhtu iseenesest.
Viga on see, mis tekitab nihke. Ja nihkest kasvab uus kiht. Uus tase. See muudab teose huvitavaks.
Sul on siis ju ideaalne kõrvaltöö: psühhoanalüütik. Sa näed sisemisi hoovusi, allkihte. Näed läbi inimesi.
Ma ei usu, et ma kedagi läbi näen, aga mulle meeldib avastada, kuidas inimesed toimivad. Selle põhjal muidugi näha eelkõige seda, kuidas ma ise toimin. Ei ole tavalisi ja erilisi inimesi, kõik inimesed on lõputult huvitavad.
Vist ei ole juhuslik ka su filmide visuaalne pool: kuidas sa sätid kaadreid. Et Marek Tamm räägib kuskil auditooriumi taganurgas ja Lauri Sommer prügisel pööningul. See on oluline?
On küll. Ma olen teinud viimasel ajal palju koostööd teise operaatori Jekaterina Abramovaga, kel on hästi tugev kompositsioonitaju. Keskkond peab inimest esile tooma, peab kaasa rääkima.
Film on ikkagi visuaalne kunst, palju on neid rääkivate peade dokke ka, aga sina just näitad midagi. Nii, on tohutu realismitaotlusega dokke ja on kunstipäraseid dokke. Sa teed pigem kunsti?
Mis see realism dokumentaalfilmi kontekstis on? Mina näiteks ei tea, mis see on. Oletame, et kõige vahetum tõde võib kaamera ees avaneda stseenis, milles osalejad ei ole kaamera kohalolust teadlikud. Aga montaažis pannakse selle ette või taha mõni teine stseen ja juba tekib mingi suunatud kontekst, Kulešovi efekt, mis võib algsele stseenile ükskõik millise tähenduse anda. Oluline on ikkagi see eesmärk, miks sa midagi näitad, mitte mingi ebamäärane realismitaotlus.
Minu meelest dokfilmis saab olla eheduse taotlus, aga realism on täiesti võimatu. Kui mul praegu siin kaamera käiks, ma ei julgeks ühtegi küsimust küsida.
Ma ei julgeks midagi vastata ka.
No aga kuidas siis tekitada sellist olukorda, et inimene on dokfilmis nagu kaamerat polekski. Nagu sinu filmides ikka on. Mark Raidpere istub, istub, istubki. Aeg nagu seisab, aga pinevus on õhus. Mõtleb oma kaamost läbi. Või Tõnu Kõrvitsa sõber taksojuht keerab rooli ja justkui midagi polekski, aga see näoilme mängib teemaga kaasa. Või Vigala Sass, haigusest juba täiesti tujutu, klõpsib telekapulti ja vaatab, et kõik on nii mõttetu, mis tuleb.
Ega ma ei tea. Mul ei ole mingit ühest lahendust ega nippi. Ühest küljest on see muidugi aeg, mis sa pühendad selle olukorra saavutamiseks. Vigala Sassi puhul oli kaamera mitu päeva toanurgas. Ja lõpuks kaamera ei mõju enam mingi sündmusena ega peategelasena, vaid muutub lihtsalt mööbliesemeks. Teisest küljest on see ilmselt kinni ka selles, mis tunde kaamera taga olev inimene filmitavas tekitab. Iga inimesega sa ju avad ennast kuidagi erinevalt.
Tuleme tagasi “Trail Balticu” juurde. Päris inimesed tulevad päris majast välja Hanna Samosoni tervitama.
Nii on. Üheksa kümnendikku selle filmi mustast materjalist moodustab see, kuidas Hanna kõnnib läbi soode ja võsade ning üle karjamaade. Ja siis väikese osa need inimesed, kes tema teele satuvad. Ega ma ei monteerinud sealt filmist Rail Balticu pooldajaid välja. Aga ikkagi – kui ma toimetan välja tegelasi, kes kordavad näiteks eelmise tegelase mõtteid või ei ole mingil muul mittesisulisel põhjusel filmis vajalikud, siis on see juba minu nägemus olukorrast. Kus see realism siis on?
Ei saa teha gallupit: mees, naine, eri vanuses, see tüüp, teine tüüp.
Kui on juba nii mitu vahendajat: operaator, kes filmib midagi, mis on tema nägemus; mina, kes ma panen kokku midagi, mis on minu nägemus; ja vaataja, kes vaatab filmi vastavalt oma mõtte- ja meeleseisundile. Kõige vahetum materjal selles filmis tunduski see, kuidas Hanna üksi võsas kahlab. Aga ka selle kohta olen saanud vaatajatelt täiesti vastakaid tähendustõlgendusi: Eestis on ainult võsa, Eestis on nii ilusad metsad, Eestis on järel ainult kraavid ja põllud. Igaüks näeb seda, mis tema isikliku kontekstiga kõige rohkem haakub. Selles mõttes oli see ülimalt huvitav eksperiment.
Ilmselt ka need päris inimesed käituvad kaamera ees teisiti kui muidu. Nüüd täiesti teisest ooperist: mis sa arvad, miks enamik režissööre on mehed? Mulle ei tundu see liiga maskuliinne töö. Pealegi kui üldiselt jääb õnneks soopõhist lähenemist ametitele järjest vähemaks.
Filmikoolis ei tundu, et tüdrukuid oleks vähem. Aga kui palju selle eriala peale on jäänud… Elu tuleb vahele? Ma ei tea… (puhkeb naerma). Kardan midagi valesti öelda. Selle sooteemaga läheb kõik errorisse. Peab jälle midagi arvama hakkama.
Ma kartsin isegi küsida. Vabandust, et küsisin.
Äkki mõni naine saab lapsed ja teda pärast enam ei huvita filmitegemine, huvitavad mingid muud asjad – elu ise oma mitmekesisuses pakub rohkem? Avab mingeid uusi perspektiive? Aga see vist on juba soopõhine lähenemine, jälle mingi ebamäärane arvamus. Feministid pooks mind ilmselt juba üles.
Samas kõige üle võib arutleda.
Kõige õigem oleks öelda, et sooküsimus ei ole minu isiklik teema. Ma ei ole kunagi tundnud naisena diskrimineerimist; ma ei ole tundnud, et mind naisena millestki ilma oleks jäetud, poleks tõsiselt võetud. Ja kui on, siis pole ma seda kunagi osanud soopõhiselt näha. Aga jällegi – see, et minul ei ole neid probleeme, ei tähenda, et kellelgi teisel ei võiks olla.
Teatud ikka jõudes, valge mehena, hakkan juba iseenesest end kõiges süüdi tundma. Teisest küljest, väljaspool oma peret ma ei pane sugusid tähelegi. Üks tõlkija küsis mult, kui me rääkisime tema tõlgitud raamatust: kas sind ei häirinud selles romaanis, et kõik tegelased on naised? Et paljusid meeslugejaid on häirinud. Vastasin, et ma ei pannud tähelegi, et naised. Ei saa ju kõike elus taandada seksile, inimese mingit ühte tüüpi omadustele. Mind ei huvita maailmas ainult soojätkamine ja üldse ei huvita võõraste inimeste suguelu. Kas psühhoanalüüsis tehakse selget vahet meeste ja naiste vahel?
Eks see oleneb ikka olukorrast, aga jungiaanluses on idee, et igas inimeses on nii naisalge kui meesalge. Naises võib domineerida meesalge ja vastupidi – mehes naisalge. See ei pruugi kuidagi väliste sootunnustega seotud olla.
Ja mis alge kelleski on, pole kellegi teise asi minu meelest. Kas see ei ole vastuoluline, et kõik on kõigi asi, aga samal ajal öeldakse, et eestlane on individualist, põrnitseb naabrit heki vahelt, tere ka ei ütle?
Marianne Kõrver. Foto: Iris Kivisalu
Ma arvan, et miks praegu kõik võimendub, tuleb ka sellest, et poliitikas on rohkem õhus kui siin paaril varasemal aastakümnel. Polariseerumine tekitab inimestes intensiivsemaid tundeid. Sellest justkui ei saa kõrvale jääda. Ja asi ei ole vist selles, et mina olen jõudnud ikka, kus ma ei ole valimispäeval ükskõikne.
Üheksakümnendatel, kui keegi minu tutvuskonnast ütles sõna “poliitika”, siis kõlas seda nagu midagi täiesti kõrvalist. Järelikult oli kõik korras, või ei puudutanud tollal noori inimesi.
Kunagi ma tegin filmi “Lained ja võnked”, kus oli esimese taasiseseisvunud Eesti riigikogu liige Aime Sügis. Ta näris Riigikogu istungitel toorest porgandit ja arvas, et Eestist võiks saada Euroopa esimene mahepõllundusriik. Et kuna meil on uus riik, miks me ei võiks kohe hakata asju teistmoodi tegema. Siis ta naerdi välja. Et mis maheriik, aastal 92 või 93. Siis möödus paarkümmend aastat ja hakati rääkima mahepõllumajandusest kui väärtusest. Kurb, aga tõsi – eks neid teemasid väärtustatakse rohkem, kus parasjagu suuremad rahasummad liiguvad.
Nii et küllap ka üheksakümnendatel juhtus asju, mida oleks võinud teisiti teha, aga võib-olla siis see ei olnud nii esil. Või ei olnud see meie põlvkonna jaoks esil.
Vaatasime naisega eile uuesti Esto TV filmi “Vali kord”. Kakskümmend aastat tagasi tehtud. Ja siis arutasime, et Res Publica tegi valesti seda, et rõhutas liiga seda korra-asja. Vali kord! See häiris liberaalseid noori. Esto TV tabas hästi ära poliitilise närvi, ja lisas sinna värvi: ksenofoobia, natsivärk. Aga. Keegi ei osanud tol hetkel aimatagi, et tulebki siuke partei, kes ajabki ksenofoobiat ja natsivärki ja Kremli asja ja kõike seda samal ajal. Esto TV oli prohvetlik, aga kui sa võrdled neid tüüpe EKRE kompaniiga: Juhan Parts kannatlikult kuulamas, kuidas tema kallal raju satiiri tehakse.
Suurim vahe on võib-olla selles, et EKRE ei häbene näidata välja oma ebapädevust, ei peida seda mingi peene enesekindluse loori taha. Ja sealt on kujunenud laiemaks mõtteviisiks see, et enda lolluse afišeerimine ongi okei.
Samal ajal maailmas on justkui kõik võimalused järjest rohkem avanenud. Ja samas üha rohkem asju on keelu või põlu all. Ükspäev kuulsin sellist üllatavat väljendit nagu “toksiline positiivsus”. Guugeldasin selle kohta, esimene tulemus “toksiline” sisse lüües oli “positiivsus”. Täitsa pekkis, see on ka keelatud. Mis sa arvad ülereguleeritusest? Järjest raskem on vaba olla.
See on täiesti tõsi, et ühel hetkel võivad tavalised asjad, mida me teeme, osutuda valeks. Teisest küljest seda nihet on jällegi huvitav jälgida. Ühiskond jõuab sinnani, et hakkab iseenda saba sööma.
Mida rohkem lubada, seda rohkem tuleb ka keelata. Ja samal ajal keelamist vabaduse sildi all eitada.
Käsud ja keelud on nagu yin ja yang, mätsitakse kokku samasse lumepalli?
Kas see vabadus ei ole ikkagi hästi näiline? Räägime sellest järjest rohkem, aga täielik vabadus ei ole konstruktiivne, see ei ole üldse mõeldav. Jungiaanlik paralleel sellele oleks ilmselt see, et inimene ei saa olla kõigest kogu aeg teadlik – kogu aeg küll teadvustad endale järjest uusi alateadlikke protsesse, aga need, mis on kunagi juba teadvustatud, vajuvad uuesti teadvustamatusse tagasi. See protsess kestab igavesti. Inimesel puudub võime olla kogu aeg kõigest teadlik.
Vabaduse asemel toimib pigem tunnetus vabadusest?
See on hästi isiklik tunnetus sellest, mida mu vabadus lubab mul teha ja mida mitte. Mida tähendab arusaam, et ma võin teha ükskõik mida?
Kui inimene on vaba, siis ta mõtlebki läbi selle, et ta ei kahjustaks samal ajal teisi. See käib vabadusega kaasas.
No just. Oleneb, mida inimene oma vabadusega tahab saavutada. Igal teol on ju mingi eesmärk ja tagajärg. Südametunnistus on minu isiklik kompass oma vabaduste ja keeldude kaardistamiseks.
Tähtis on, et inimesed saaksid end teostada ja julgeksid end väljendada. Kas ühiskonnas on praegu liiga palju hirmu?
Isegi kui on, siis inimene adapteerub sellega. Ühest küljest on see õudne, kõigega kohaneda. Inimesed on harjunud, et kuskil käib sõda. Ka see, et see käib meie lähedal. Ja see ei ole paljude jaoks enam igapäevateema. See on loomupärane psühholoogiline kaitse: inimene pole võimeline igapäevaelus funktsioneerima, kui ta tunneb kogu aeg hirmu ja valu. Teisest küljest on see muidugi julm. Vägivallaga ei tohi harjuda.
Brigitte Susanne Hunt on meedias kõrvuti uudisega, et Venemaa pommitas Ukraina kooli.
Lugesin just läbi ühe raamatu, mis selle meediateemaga seondub: Ayn Randi “Allikas”. Raamat räägib arhitektuurist Ameerikas, ja seal kerkib küsimus, kas kunstnik on oma valikutes vaba. Peategelasteks on arhitekt, meediamagnaat ja arhitektuuriteadlane. Nende kaudu jutustatakse lugu, kuidas kunstnikust tehakse meedias keegi või siis miks ei tehta. Ja kriteeriumiks on see, mida rahvas tahab. Piltlikult öeldes rahva soov ongi meediamagnaatide silmis see, mis number rinnahoidjat kannab Brigitte Susanne Hunt. Anna rahvale see, mida ta tahab, ja siis ta on rahul.
Aga kas on olemas sellist asja nagu rahvas? Minu arust ei ole.
Minu meelest ka ei ole, kõik on ju indiviidid.
Ma kohe solvun, kui keegi ütleb, et minu tahe on mingi rinnahoidjanumber.
Aga kuskil on keegi, kes on otsustanud, et sellist asja peab publitseerima. Või siis on variant, et see toimub praegu juba mingist inertsist, mingist käimalükatud võnkest, kus ühiskond vibreerib.
Ma ei taha üle tähtsustada meedia kasvatuslikku aspekti. Aga ütleme, 16-aastane nooruk avab kanali ja vaatab, mis on esil, ja mis see talle ütleb siis? Sõda on tähtis, rinnahoidja on tähtis, ralli on tähtis. See kujundabki tema maailmapilti.
Ja siis ongi samal lehel see, kuidas me mõistame hukka need, kes mitteteaduspõhiselt ütlevad, et me ei peaks end vaktsineerima, ning kohe kõrval Ants Rootslane, kes lubab sind ühe päevaga kõigist traumadest vabastada. Teaduspõhisus ja posimine mahuvad samasse kaadrisse. Meediakanali arvates on see okei. Või siis on see lihtsalt ükskõiksus. Kedagi ei huvita mingi üldisem pilt ega maailmavaade.
See, et Ants Rootslasel on oma saade, ei ole ikka üldse okei.
Ma ei ole vaadanud neid saateid. Aga eks samasse kategooriasse mahub veel vastandlikke teemasid – kasvõi see, kui keegi jääb vahele maksupettuse, naisepeksu või mis iganes kriminaalse asjaga. Kaks nädalat hiljem on sama isik samas meediaväljaandes uhke kleidi või uue kaaslasega säravate persoonide rubriigis. Milliseid väärtushinnanguid selline olukord edasi annab?
Mul on üks vana hea tuttav, kes vahepeal töötas teles ja kelle mahitusel toodeti seda kõige rammusamat telesõnnikut. Meil on sel teemal palju vaidlusi olnud. Tema argument ongi olnud, et peab tulema rahva tahtele vastu. Ma ütlesin, et kui sul on see võim midagi rahvale anda, siis sa võiksid ju näidata selgeltnägijate tuleproovi asemel mõnda Werner Herzogi filmi. Tema vastas, et ah ei, siis nad vahetavad kanalit. Aga võib-olla see kanali vahetamine ei olegi maailma kõige suurem tragöödia, kui samal ajal saab keegi võimaluse oma vaimset silmaringi avardada? Kui normiks oleks see, nagu Jung ütles, et saada parimaks võimalikuks iseendaks, siis inimkond oleks teistsugune, kui nad ei vahiks sellist kraami.
Samas on see hinnanguline, ma ei taha anda hinnanguid. Ja ikkagi viib see teema üldisema pildi tajumise juurde tagasi: telekanali jaoks on kanali vahetamine kahtlemata tragöödia, aga mingis laiemas tendentsis poleks kindlasti paha, kui inimestel puuduks võimalus oma meeli baasinstinktide rahuldamisega tuimestada ning oma niigi vähest eluaega surnuks lüüa.
Jah, ei saa lasta sel kõntsal vabalt voolata. Öeldakse, et meeskond on nii tugev kui selle kõige nõrgem mängija. Aga massimeedia arvestab tihti selle kõige nõrgema mängijaga, rõhub kõige madalamale tasemele. Rõve.
Psühholoogiast on teada, et igal inimesel on need madalad tungid olemas, aga ainult nendele vastu tulla, neid veel üles kütta – äkki sellest on vähe? See tähendab inimese võimete alahindamist meedias. See tähendab, et teletegijad ise jooksevad pidevalt lati alt läbi.
Mina eelistaks inimesi ülendada. Kasvõi kunsti kaudu.
Milliseid filme ise vaatad, kes režissööridest on sind enim mõjutanud?
Mul ei ole vist mingeid kindlaid režissööre, kes on mõjutanud. Igas vaadatud filmis näen mingit aspekti, mis mind huvitab. Aga läbi aegade on siiski olnud lavastajaid, kes on rohkem kõnetanud. Üks neist on Werner Herzog, kes on ise loojana terve elu meeletult muutunud. Või Cassavetes. Või David Lynch.
Sama asi on mul muusikutega – mulle meeldib, kui ei jääda samaks, vaid jõutakse inimese ja kunstnikuna kasvades kuhugi täitsa teise kohta välja. Ma ei oska isegi alati öelda, kas see vanemana tehtud uus on parem või halvem noorpõlves tehtust, aga põnev on vaadata inimese elu ja loomingu kaart.
Kinos ikka aeg-ajalt käin, aga pigem mitte filmifestivalidel – mulle ei meeldi see vaib. Viimastel aastatel olen rohkem vaadanud dokke kui mängufilme. Koos lastega olen vaadanud palju häid ja mitte nii häid ulmekaid ning õudusfilme. Õudusfilmid on mulle alati meeldinud. Inimestel on nii palju abstraktseid hirme. Ja nende peale saab üles ehitada ülihäid filme. David Lynch on sel alal meisterlik.
Kusjuures eriti mulle meeldib “Twin Peaksi” see kolmas, uuem hooaeg. See on täiesti kreisi. Jube, ja naljakas ka.
Jaa, see kolmas on isegi parim. Juba see on õudne, et needsamad tegelased on vanaks jäänud; mulle tundub, et Lynch on füüsilise vananemise ühe võõristuse aspektina teadlikult välja mänginud (naerab). Samuti Dario Argento ja Itaalia B-kategooria õudukad on lahedad.
Nendes on äge muss ka. (Jääme veel rääkima muusikast. Florian Wahlist Fever Rayni. Marianne haarab muusikat laialt, aga peenelt.)


Land Roveri omanik pani Soomes auto põlema, et kindlustuselt raha välja pettaMaasturil ilmnes mootoririke, mis takistas sõitmist ja oli kallis parandada. Remondi asemel otsustas autoomanik auto kasutuskõlbmatuks põletada ja nõuda kahju välja kindlustusseltsilt.
Sündmuste jada sai alguse 2019. aasta sügisel, kui mees pukseeris Land Rover Discovery 4 remonditöökotta. Kui remonditöökoda mehele hinnangulisest remondiarvest teada andis, pukseeris mees auto mujale, vahendab MTV.
Umbes poole aasta pärast, 2020. aasta aprillis, süttis auto öösel Kirkkonummis põlema. Kahjuraportis ütles omanik kindlustusele, et auto süttis sõidu ajal iseenesest põlema.
Mees teatas, et põlenud auto väärtus on vähemalt 30 000 eurot. Kindlustusfirma jõudis mehele hüvitada 700 euroga asendusauto kasutamise, kuid siis tekkisid kindlustusseltsil kahtlused.
Kindlustus otsustas põlenud maasturi kohta põhjalikuma uurimise läbi viia. Uurimisel selgus, et autol oli mootoririke olnud juba enne põlengut.
Politsei selgitas välja, et maasturi omanik oli kelmuse eelnevalt ette valmistanud. Muu hulgas oli ta oma lähiringkonnale väitnud, et parandas mootoririkke sõprade juures.
Lisaks oli ta ilmselt kuu aega enne auto põletamist rikkis maasturi numbrimärgid kinnitanud teisele sama marki maasturile ja sõitnud sellega suurel kiirusel mööda politsei kiiruskaamera postist. Kahjuks erines maastikusõiduki kere veidi vigasest autost ning ekspert märkas seda.
Kiiruskaamera tehtud fotost seega ei piisanud tõendamaks, et mootoririkkega sõiduk oli põlengu hetkel sõidukõlblik.
Kindlustusfirma hinnangul oleks mootoririkkega auto väärtus olnud 9000 eurot. Kui auto oleks olnud heas korras, oleks selle väärtus olnud 18 000 eurot.
Auto maksumuse hüvitamiseks oleks kindlustus pidanud maksma auto eest veel 5400 eurot. Kokku võis mees oma pettuse abil saada kindlustuselt kahjutasu üle 23 000 euro.
Pärast petmisega vahelejäämist tunnistas mees oma teod üles. Ta ütles, et pukseeris auto põlengupaika ja pani selle ise põlema.
Hüvitise asemel sai 33-aastane mees kelmuse eest viiekuulise tingimisi vanglakaristuse. Lisaks mõistis Lääne-Uusimaa kohus temalt välja erinevad kahjutasud, tõendamiskulud ja kohtukulud kokku ligikaudu 6300 euro ulatuses.


Elektri madal hind on petlik. Energiafirma soovitab inimestel jätkuvalt päikesepaneele paigaldadaKaamos Energy juhid Mihkel Loorits ja Ott Antsmaa hoiatavad, et elektri madal hind on petlik, ning soovitavad inimestel jätkuvalt mõelda oma elektritootmisele. Enda päikeseenergia tootmise plaanib Kaamos kahe aastaga kahekordistada.Kõik suuremad taastuvenergiaarendajad räägivad praegu meretuuleparkidest või vähemalt maismaatuulikute püstitamisest, miks Kaamos Energy on jäänud päikeseparkide arendamise juurde?Antsmaa: See oli loogiline koht, kust alustada. Päikeseparki saab arendada kõige kiiremini ja kõige kiiremini rahavoo käima.Loorits: Oleme teinud läbi märkimisväärse kasvu. Eelmise aastaga suurendasime mahtusid umbes kümme korda. Kasv jätkub ka sellel aastal.Umbes aasta tagasi valitsusest lahkuma pidanud toonane majandus- ja taristuminister Taavi Aas jõudis enne ameti mahapanemist veel avaldada arvamust, et päikesepaneelid põldudel ei ole soovitav areng. Kui palju on Kaamosel põlluarendusi ja mida arvate suunast, et põldudele ei peaks panema päikesepaneele?Loorits: Oleme kahe käega poolt, et taastuvenergia ei peaks konkureerima maaga, kus toodame omale või kariloomadele süüa. Oleme teinud koostööd kohalike omavalitsustega, kes ütlevad, kus on neil väheviljakas maa, mida põllumajanduses nagunii ei kasutata. Oleme eelistanud neid maatükke ja väärindanud neid taastuvenergia kasutusele võtuga.Oleme eksperimenteerinud esimestes parkides ka põllumajanduse ja taastuvenergia ristkasutust. Selle asemel, et teha paneelide all ja vahel hooldusniitmist sisepõlemismootoriga töötavate niiduseadmetega, on meil sõlmitud kokkulepe karjakasvatajatega. Imavere pargis on meil näiteks terve suvise hooaja lambad. Paremat karjakoplit, kui päikesepark, ei saa olla – sul on videovalve, turvateenus ja kindlad aiad, kust ei saa liikuda siss-välja loom ega inimene ilma, et seda ei märkaks. Päikesepargis on rohumaa 80% ulatuses kasutatav karjakasvatuseks. Oleme teinud kaablitele vajalikud metallist viigud, et ei ohustaks loomi ja loomad meie paigaldist ning saame põllumajanduses ja taastuvenergia tootmises kasutada sama maad.Köögiviljakasvatuses on see natuke teistmoodi, sest seal lendab põlluharimisega kive ja on tolm, kui pead igapäevaselt suurte masinatega paneelide vahel sõitma. Aga arvan, et mingil määral saame ka aianduses ristkasutust suurendada.Põllumehed võivad teile seega oma karjamaid pakkuda?Loorits: Nad on seda ka teinud. Meie enda aktsionärid on ka osanikud piimakarja- ja teraviljakasvatusega tegelevates ettevõtetes. Meil on teadmine olemas, kuidas toota taastuvenergiat sünergias põllumajandusega.Kuidas skeem toimib, maksate põllumehele renti tema maa kasutamise eest?Loorits: Maksame renti. Või maksame põllumehele vajalike investeeringute tegemiseks raha ostes põllumaa välja. Seejärel teeme rendilepingu, millega meie hoiame opereerimiskulude pealt kokku niitmistasu ja põllumees hoiab kokku, et ei pea rentima maad heina või silo varumiseks.Linnad on ka päikeseparkide jaoks tühja katusepinda täis. Kõik korteriühistud võiksid endale ise elektrit toota. Miks ei ole läinud lendu mõte, et kortermajade katustele päikeseparke ehitada?Antsmaa: See liigub kasvavas tempos. Eelmisel aastal tehti mikrotootjate rekord – pea 50MW tootmist tuli nende arvelt võrku juurde. Selle aasta Elektrilevi statistika näitab, et ollakse jälle rekordkursil. Võib olla kardetakse siiski suurt alginvesteeringut. Peab ootama mitu aastat, kuni raha tagasi tuleb.Kui viiekordse paneelmaja katusele panna päikesepaneelid, siis kui suur on investeering korteriühistule?Antsmaa: Keskmiselt läheb maja katusele 50 kw, ehk investeering on suurusjärgus 40 000–50 000 eurot.Kas sellega kataksid nad oma elektrivajaduse?Loorits: 100% mitte. Aga kahtlemata vähendab energiakulusid.Samas viib massiline päikesepaneelide paigaldamine meid ainult selleni, et kevad suvel, kui elekter on niigi odav, on meil ka palju päikeseenergiat, kuid sügis-talvel meil ikka odavat elektrit ei ole?Loorits: Meie lähenemine on, et sama liitumispunkti taha peaks lisaks päikesepaneelide saama rajada ka tuulikud ja salvestuse. Liitumisressurss, mis on ühele väljaehitatud, peaks olema kasutamiseks 24/7kolmele erinevale tehnoloogiale: tuul, päike ja salvestus. Läbi selle saaksime juhitavat taastuvenergiat ja me ei peaks käivitama niipalju juhitavaid põlevkivijaamu.Kumab läbi kriitika hiljuti vastuvõetud elektrituruseaduse muudatusele, millega taheti lahti saada fantoomliitujatest ja keelati ära panna ühe liitumise taha erinevaid tehnoloogiaid?Loorits: Seadusemuudatuses nähti ette, et ühe tehnoloogiaga liitudes peab sellega ka lõpuni jõudma. Hoolimata, et vahepeal on võib olla mõni tehnoloogia efektiivsemaks muutunud ja majanduslikult mõistlik on läbi viia tehnoloogia muudatus.Uue tehnoloogiaga liitumine oleks liiga aeganõudev?Loorits: See tähendab, et alustan liitumisprotsessi otsast peale. Päikesele ehitad ühe liitumise välja, tuulele teise ja akule kolmanda liitumise. Investeering võrku tuleb teha kolmekordselt, kuigi võiks hakkama saada ühe investeeringuga.Teie arvates ei lahenda seadusemuudatus probleemi, et vabastada võrguressurssi reaalsete tootmiste jaoks?Loorits: See lahendab kindlasti probleemi, et vähendab liitujate arvu. Aga see ei kiirenda taastuvenergia turule tulekut. Pigem takistab neid, kes on investeeringud juba teinud ja liiguvad edasi kiirendatud tempos.Kui palju on Kaamos Energyl broneeritud liitumisi, mille taha tootmist veel ehitatud ei ole?Loorits: Meil ei ole ühtegi liitumist broneeritud seepärast, et broneerida midagi. Meil on kõik projektid arenduses. Arendused on lihtsalt erineva pikkusega tulenevalt liitumispunktide valmimisajast. Arendus Elektrilevi liitumispunktiga võtab aega umbes kaks aastat, sõltuvalt liitumispunkti väljaehitamise kiirusest. Eleringi liitumised on suuremad, sadades megavattides. Seal võib minna liitumispunkti väljaehitamisega ka kuus aastat. Võiks justkui öelda, et hoiame kuus aastat võrguressurssi kinni. Tegelikult ei hoia. Teeme kuus aasta jooksul investeeringuid elektrivõrku ja vajalikku infrastruktuuri, et kui liitumispunkt on valmis, saaks käivitada elektrienergia tootmise.Probleem on hoopis, et Eleringi tööd võtavad nii kaua aega?Loorits: Need tööd on lihtsalt nii mahukad ja ei olegi võimalik ühe aastaga teha.Kaamos Energyt mõjutab seadusemuudatus ilmselt tõsiselt. Kui palju peate hakkama kokkuvõttes rohkem liitumiste eest?Loorits: Meie jaoks läheb taastuvenergia areng kallimaks kümneid miljoneid eurosid. Kallimaks läheb tagatisrahade ulatuses, millede pealt peame hakkama pankadele intresse maksma. Riigi poolt tehti mehhanism, mis aitab pankadel täiendavalt raha teenida. Sellel on otsene mõju tuleviku elektrihinnale.Antsmaa: Suure eesmärgiga oleme nõus, et kui keegi hoiab pahatahtlikult võrgu ressurssi kinni, kus liitumine on välja ehitatud ja ta seda ei kasuta, siis see tulebki ressurss vabastada või küsida selle eest tasu. See muudatus sai aga tehtud liiga suure hooga – vanker läks ühest kraavist teise. Lisanõuded on peal ka nendel, kes tegelikult tahavad liitumispunkti taha taastuvenergia tootmise võimsusi ühendada ja on lihtsalt liitumisprotsessis - on maksnud juba sadu tuhandeid ja miljoneid eurosid osamaksetena, kuid nüüd tulevad veel täiendavad kulud.Kuidas oleks pidanud probleemi lahendama?Loorits: Seda oleks saanud lahendada liitumistasu suurusega. Praegu maksad 500 MW, kui ka 100 MW taotluse puhul menetlustasu 2000 eurot. Seejärel saad 6 kuud liitumist kinni hoida. Poole aasta pärast maksad jälle 2000 eurot ja alustad uut liitumist ning hoiad võrgu võimsust kinni. Meie ettepanek oli, et ühekordne tasu oleks suurem, kuni 20 000 eurot.Antsmaa: Kui probleem on kinnihoitav ressurss, siis oleks pidanud määrama tasud nendele, kellel on liitumine väljaehitatud, kuid ei ole seda kasutusele võtnud. Seadusemuudatusega seda ka tehti, kuid millegipärast tekkis sinna juurde hulk kitsendavaid tingimusi.Meil on ehitatud palju päikseparke. Kuidas see hakkab mõjutama meie elektrihinda – milline see hakkab olema suvel tänu meie suurele hulgale päikseparkidele?Loorits: Sellel aastal väga ei mõjutagi elektrihinda. Neid niipalju ka ei ole. Isegi kui meil mingitel tundidel on Eestis tootmine tarbimisest suurem, siis läbi välisühenduste saame ülejäägi eksportida. Tegelikult on Soomes, Lätis ja Leedus aasta vaates energiadefitsiit. Ka suviti, sest jahutuse osakaal kasvab, samuti elektriautode osakaal.Endine Eesti Energia juht Hando Sutter ütles juba eelmise aasta kevadel, et tänu päikeseenergia buumile tulevad suviti 0 hinnaga päevad. Teie arvate, et ei tule?Loorits: Pigem arvan, et ei tule. Paljud projektid on täna finantseerimise tõttu takistatud. Vaadates intressimäärasid ja pankade võimekust projekte finantseerida, siis see pigem pidurdab taastuvenergia arengut. Peamiselt just päikeseenergia arengut. Lisaks on hirm, et taastuvenergia hind kukub kolinal. Intressid ja hind on kaks tegurit mis täna taksitavad finantseerimise saamist kohalikelt pankadelt. Samas ei näe me elektridefitsiidile pikaajalist lahendust enne meretuuleparkide tulekut.Seega tasub inimestel endiselt mõelda päikseparkide kodulahenduste ehitamisele? Pangad on juba öelnud, et kui elektrihind alla läks, kadus kohe ka huvi nende energialaenude vastu.Loorits: Inimene hakkabki alternatiive otsima, kui rahakotis on valus. Niikaua, kui valus ei ole, siis maksad koduse elektritarbimise pealt iga kuu mõned eurod ja lähed edasi. Praegu on kõrge sulavee tõttu hüdro tase kõrge ja gaasi aktiivselt ei tarbita, sest talv on möödas. Gaasihind hakkab muutuma sõltuvalt mahutite täitumisest järgmiseks talveks. Need tegurid hakkavad siin piirkonnas oluliselt mõjutama elektri hinda.Inimesed ei tohiks lasta ennast praegusest madalamast hinnast ära petta, vaid peavad mõtlema, et oma elektritootmine on ikkagi väärtuslik investeering?Loorits: Pikas perspektiivis kindlasti. See investeering on 30 aastaks.Päiksepaneelide puhul on mulje, et viimased kaks aastat võis rikastuda kõigega, mis päikesega seotud. Millised on Kaamose majandustulemused päikeseenergiaga?Loorits: Eelmisel aastal olid head, tänu kõrgele elektrihinnale. Kas oleme ühe aastaga rikkaks saanud, siis pigem mitte. Dividendide väljavõtmisest rääkida ei saa, oleme kõik tagasi suunanud taastuvenergia arendusse. Oleme kasvufaasis ettevõte. Raha, mille soodne turuolukord on kätte toonud, panustame tagasi turule.Kes on päikesejaamade buumis kõige suuremad võitjad?Loorits: Täna tundub, et võrgu ehitajad. Võrguehituse tegelik maksumus on võrreldes algsete indikatsioonidega 2–4-kordne. Tundub, et võrguehitajad rikastuvad kõige rohkem.Antsmaa: Võrguehituses tundub defitsiitne olevat. Eleringi hangetel osaleb tihti vaid 1–2 pakkujat ja hind on võrreldes varasemaga mitmekordne.Hinnatõus on võimalik suure nõudluse tõttu?Loorits: Nõudlus on suur. Energiaseadmetele ei ole ka tarnekanalid veel taastunud. Takistused on inverterite tarnes, samuti alajaamade komponentide tarnes.Kas päikseparkide ehitamine läheb suurema hooga edasi või võtab langenud elektri hind, kõrged intressid ja tarneraskused päikeseparkide buumi maha?Loorits: Pigem eeldan, et järgnevatel aastatel päikeseparkide võrku liitmise hulk väheneb. Vähemalt tempo stabiliseerub. Kodumajapidamistes valmivate päikesejaamade tase on eeldatavalt samasugune. Kui KredExi toetust edasi antakse, siis toetusega oma tarbeks elektrienergiatootmine on tulevikku vaatavalt kahtlemata tasuv investeering. Suuremate kommertslahenduste hulk väheneb. Need peavad olema hästi efektiivsed – iga euro ja eurosent loeb, et pakkuda võimalikult madala hinnaga elektrihinda.Kui palju eelmisel aastal uut päikeseenergia tootmist võrku jõudis?Loorits: Aasta tagasi oli päikeseenergia tootmisvõimsusi, umbes 370 MW. Selle aasta alguses oli 510 MW.Antsmaa: Eelmisel aastal tuli päikeseenergiat juurde suurusjärgus 150 MW. Julgen tänavusel aastal sama numbrit pakkuda – 50 MW tarbijate enda väikelahendusi ja 100 MW kommertslahendusi.Sellisele nivoole päikeseenergia tootmiste lisandumine järgmisteks aastateks jääbki?Loorits: Kuna suurte projektide finantseerimine on takistatud, siis see võiks ajas alla tulla. Kokku lisandub aastas umbes 100 MW tootmisvõimsusi. Kui varasemalt päikeseenergia mahud aastaga kordistusid ja seda võis nimetada buumiks, siis nüüd oleme stabiilsele platoole jõudnud.


ARVUSTUS | Lihtsalt veider ja mitte heas mõttes. „Kõik Beau hirmud“ on rida tühjasid metafoore, mitte kompaktne luguAri Aster on lavastajana teinud ainult 3 täispikka filmi, millest viimane „Kõik Beau hirmud“ („Beau is Afraid“) on värskelt kinodesse jõudnud. Tema varasemad filmid „Midsommar“ (2019) ja „Hereditary“ (2018) on mõlemad kiidetud ja tänaseks saavutanud kultusliku õudusfilmi staatuse, seega ootused kolmandale olid kõrged. A24 stuudio lihtsalt andis mehele kõik raha ja vabaduse, et teha mida iganes to soovib. Tulemuseks on käkerdis, mis hädasti oleks vajanud mõne produtsendi ülevaadet nii narratiivis kui monteerimisel. „Kõik Beau hirmud“ on kolm tundi sisutühja metafoori ja kunst kunsti pärast ideele rajatud soperdis.
Filmi žanriks on määratud komöödia, draama ja õudus ning kahjuks pean teatama, et see ei ole mitte ükski neist. Naermine on rohkem selline piinlik ha-ha kui tõsine naermine. Draama puhul eeldaks mingisugust narratiivi ja karakterit, mida ei ole kumbagi. Ja ainukene õudus siin on selle filmi massiivne kolmetunnine kestvus. Seda ikka andis läbi istuda, sest aeg jäi kohati ikka täiesti seisma ja võitlus unega muutus tõsiseks ettevõtmiseks. Aster proovib olla sügavamõtteline, kuid tegelikult viskab lihtsalt tühjad metafoorid suvalises järjekorras ühte ritta ja loodab, et mõne vaataja aju jookseb kokku.
„Kõik Beau hirmud“ (2023) - Stephen McKinley Henderson.
(Kaader filmist)Hirmul on suured silmad
Sünopis: Beau (Joaquin Phoenix) on väljaspool koduseinu olevat maailma kartev mees. See on ju täis igasuguseid ohte ning hirmuäratavaid inimesi. Kuid ühel päeval, kui ta vaid korraks turvaliste koduseinte vahel lahkub, lähevad kõik asjad nii valesti, kui minna saavad. Beau suudab jääda oma kodu ukse taha ning tal tuleb, tahab ta seda või mitte, välismaailma ning oma hirmudega tõtt vaadata. Algab hullumeelne seiklus, milles Beaul tuleb aru saada, mis on vaid tema hirmud ja mis on tõeline, mille eest tuleb ka päriselt põgeneda.
„Kõik Beau himud“ on kolm umbes tunni pikkust erinevat filmi, kus esimene on ainukene tõeliselt huvitav osa sellest „filmist“. Kui üldse kusagil naerda saab, siis on see just siin. Kui üldse kusagil on draamat ja õudust, siis samuti jääb see ainult esimese tunni raamidesse. Siin õpime Beau hirme tundma ning näeme maailma selliselt nagu tema seda näeb. Ja see maailm on veider. Absurdne, kuid kütkestav. Hirmul on nö „suured silmad“, kus suvalised inimesed tänaval tahavad teda kägistada või pussitada. Kõik soovivad talle koju sisse murda, sest uks jäi lukust lahti. Tugevalt irratsionaalne ja hirmudest juhitud eksistents.
„Kõik Beau hirmud“ (2023) - Joaquin Phoenix.
(Kaader filmist)Ari Asteril on tõsine ema kompleks
Teine kolmandik on Beau seiklus oma ema juurde, et tähistada isa suremise aastapäeva. Ta jääb oma kodu ukse taha ning pool sunniviisiliselt peab hakkama seiklema. Siin kolmandikus kadus saalist naer ja energia. Hakkas kohale jõudma, et siin ei ole klassikalist narratiivi ega karaktereid, kellel toimub mingisugune muutumine läbi sündmuste. Beau on fikseeritud hullumeelsus, mis lihtsalt eksisteerib oma keskkonnas. Ainukene õige mõte umbes selles kandis on „Mida kurat ma praegu vaatan?“ ja „Kas see on parim võimalus oma aega kasutada?“. Ari Aster proovib publikut ilusa pildi ja vaikse muusikaga hüpnotiseerida, kuid tegelikult lihtsalt paneb inimesed igavusest magama.
Viimane kolmandik on üks suur ema kompleks ning ainukene selline väärtuslik uitmõte on Asteri enda psühholoogilise seisundi kohta - tal on vaja rääkida oma emast ja päris tõsiselt. Dialoog dialoogi pärast. Kunst kunsti pärast. Veidrus veidruse pärast. Asjadel ei ole seoseid. Karakteritel pole seoseid. Publik ei saa kunagi vastuseid oma küsimustele, sest Ari Aster ise ka ei tea. Ta teeb seda klassikalist „olen liiga hägune, et iga inimene näeks oma asja“, sest ta ei suuda endale tunnistada karmi reaalsust - ta ei oska paremini teha. Selle asemel, et mees endale tunnistaks oma võimete piire ja oleks aus, peame meie publikuna istuma kolm tundi saalis ja vaatama nagu AI poolt genereeritud seosetut plöga. Ilus pildi ja muusikaga, kuid siiski sisutühi ja arulage.
„Kõik Beau hirmud“ (2023) - Joaquin Phoenix.
(Kaader filmist)Lavastajatele on vaja kõrvalist survet, et loomingut välja pressida
„Kõik Beau hirmud“ on üks nendest filmidest, mis on nagu kolmetunnine horoskoop. Kasutab palju sõnu ja lauseid, kuid tegelikult ei ütle mitte midagi. Isiklik kogemus mängib siin suurt rolli, seega tugevalt analüütilised inimesed, kes vajavad mingisugust ratsionaalselt objektiivsust oma ellu - minge siit palun kaarega mööda. Ainukene tõeline väärtus on individuaalne soov siin mõtet näha ning osavad eskapismi harrastajad kindlasti annavad igale elemendile mingisuguse tähenduse, mida seal tegelikult ei ole. Kindlasti on ka neid, kelle silmis on see geeniuse töö, sest isegi suvaline must ruut on kellegi silmis „kunst“.
Oleme varem näinud mitu korda, et ei ole hea mõte lavastajaid vabaks lasta. Neil on vaja piiranguid, et loovust välja pressida. Neil on vaja kõrvalist survet, et oma nägemus kitsamasse raami mahutada, sest vabalt voolatest kipub tulema hullumeelne monoloog, mida kõrvalseisja ei suuda mõista. Joaquin Phoenix teeb imelise rolli, kuid kes see Beau on? Tehniliselt peaaegu perfektne film lihtsalt ei suuda rääkida ühte konkreetset lugu ning unustab ära, et karakter peaks olema ajas muutuv. Kuna „Kõik Beau“ hirmud on segane ja kaootiline rida stseene, siis seda on keeruline kõrvalisele inimesele seletada ja soovitada.
„Kõik Beau hirmud“ (2023).
(Kaader filmist)Selle filmi idee on üle Ari Asteri võimete
„Kõik Beau hirmud“ on kunstiliselt üle paisutatud ja halva järelmaitsega, kuid siin on ka positiivseid asju peale audiovisuaalse külje. Aster endiselt oskab ekraanile luua ärevust, hirmu, klaustrofoobiat, kitsikust, segadust, väsimust ja muid keerulisi emotsioone. Stseenid on hästi lavastatud. Individuaalsel tasemel on siin filmis palju imelisi momente, mida kiita. Mõnele võiks isegi aplausi teha. Oleks need ainult omavahel kuidagi seotud läbi ühe arusaadava narratiivi. Hämamine ei ole kavalus, vaid lohakus või oskamatus. Sellise kestvusega on see raske tükk seedida igal juhul. Ma ootasin veidi, et mõtteid ja emotsioone koguda. Lugeda veidi juurde, et paremini mõista, kuid teist korda ei vaataks seda raha eest ka.
„Kõik Beau hirmud“ (2023) - Amy Ryan.
(Kaader filmist)
Kokkuvõtvalt on „Kõik Beau hirmud“ ühe mehe hullumeelsus, mis maskeerib ennast kunstifilmina. Mitmekihiline narratiiv, mis seoks mitu reaalsust, aega ja karakterit on üle Ari Asteri võimete. Hetkel veel. Tundub, et seda ei julgeta öelda kuna kaks eelmist täispikka lugu olid suurepärased. Juba varem teadsime, et „Kõik Beau hirmud“ on üks nendest vihame-armastame filmidest, siis siin on see jaotus pigem aus-ebaaus. Ole aus enda vastu ja tunnista, et see väsimus ei ole raskest kunstist või sügavast mõttest, vaid igavusest. Ole aus ja tunnista, et ebamugavus ei ole lavastaja osavusest, vaid hullumeelsest monoloogist, mida peaks rääkima oma psühholoogilisele nõustajale. „Kõik Beau hirmud“ on film, mis ei ole oma aega ega filmilinti väärt.
Hinne: 5,5/10


HÕFF-i REPORTAAŽ | Tüli tõttu jäi ära oodatud film ja Slava Ukraini visati üle pardaTänavuse Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali korraldamine võis olla paras katsumus ja tekitada tunde, et üritus on neetud.Esimene avalik tagasilöök tuli mitu nädalat tagasi, kui MTÜ Slava Ukraini ümber tekkis korruptsiooniskandaal. Sellele organisatsioonile oli tahetud festivalil raha koguda, ent selgus, et HÕFF-i suurel filmirekvisiitide oksjonil kogutav raha võib Ukraina abivajajate asemel mõnele kohalikule küünetehnikule jõuda. Slava Ukraini asemel võeti pardale Päästeliit ja oksjonit juhtinud Mart Sander pidas vajalikuks kinnitada: „Kõik jõuab kõrvale minemata kohale.“ Ukrainale koguti lõpuks kopsakas summa, peaaegu 4000 eurot.Kõpu keeldumine küttis festivalil kirgiFestivalikülalistele valmistas tõenäoliselt suurima pettumuse hoopis see, et näitamata jäi Susanna Smanjovi (väidetavalt 500-eurose eelarvega) trash-film „Nõiad otse põrgust“, mis oli HÕFF-i lõpufilmiks valitud. Enne festivali teatas linateoses mängiv tõsielustaar Helen Kõpp, et keelab selles filmis end näidata. Tema nüüdseks kustutatud sotsiaalmeediakommentaaride järgi näis, et põhjus on Kõpu abikaasas, kes oli võtteplatsil viibides ka Smanjovis huvi äratanud. Igal juhul arutati seda skandaalikest kogu festivali ajal. Eriti pettunud olid „festivalihundid“, kelle seas olid Smanjov ja Kõpp oma paar festivali tagasi linastunud filmiga „Rikutud Hing. Viirus“ kultusliku staatuse omandanud. Kõpu kapituleerumine oli andestamatu patt. Fesitivali lõpetas (minu heameeleks) hoopis maailma arvatavasti menukaim kultusfilm „The Room“, millele minu tagasihoidliku arvamuse kohaselt võiks HÕFF-il igal aastal koht leiduda. „The Room’i“ eel näitas Smanjov ka lühikest klippi oma nõiafilmi tegemisest, jagades nähtavalt publikuga pettumust, et teost ennast näidata ei saa, kuid säilitades võrdlemisi optimistliku oleku. „Helen Kõpp“ oli filmi lõputiitritest kaotatud.Festivali ajal juhtus ka muid arusaamatusi. Haapsalu hurmavas kultuurikeskuses, mille HÕFF oli üle võtnud, osutus kõige populaarsemaks kohaks baar. Tegelikult oli neid kõrvuti lausa kaks, ent olulise vahega: ühes müüdi jooke topsides, millega ka saali lubati. Seansside vahel oli selleni uss (järjekord – toim), mis ulatus läbi kultuurimaja ja möödus võib-olla ka teisest joogikohast, mille vastu oli lahjem huvi. Vastu esimest ööd tuli kuskilt väljastpoolt (ilmselt kultuurimajalt endalt) teade, et ka suletud topsides siiski ei või alkoholi kinosaali viia. Kohapeal sellega muidugi ei lepitud ja järgmiseks päevaks oligi olukord lahendatud – baaritöötajate sõnul ei oleks neil eriti eesmärki olnud, kui too veider käsk jõusse jäänuks. Pealegi ei kontrollinud keegi festivalirahva taskuid ega kotte, mistõttu sai kõike vajalikku niikuinii salaja sisse viia. Iga kord, kui saalis mõni plekkpurk avanes, kõlas hõiskeid.Tore uudis on aga see, et Mart Sanderi lapsukene saab nüüd viina osta ja juhiloa teha. Just nii kujundlikult kirjeldas HÕFF-i 18. toimumiskorda Sander ise, kes HÕFF-i kontekstis on Überwolf – ta polevat ühtki festivali vahele jätnud. Sanderi sõu see festival suuresti oligi, nii heas kui ka halvas. Üldiselt oli see positiivne, sest vaatemängu korraldada Sander oskab ja tema lõbujanuline hoiak kandus üle ka festivali õhkkonda. Muidugi tekib alati mõningaid tõrkeolukordi, kui ühele mehele antakse liiga palju võimu. Tema enda lühifilmide seansil anti Sanderile vaba voli publik surnuks rääkida, mida ta rõõmsalt kasutas.„Beau“ oli parim, kuid „Sisu“ võitisRežissöör Ari Asteri „Kõik Beau hirmud“ oli vaieldamatult festivali kõige mõjusam ja kvaliteetsem film, kuigi HÕFF-i lõbusasse ja kõike pilkavasse õhkkonda hästi ei sobitunud. Tegemist oli küll komöödiaga, kuid psühholoogilise ja raskega. Vindine publik ei paistnud teadvat, kuidas „Kõikidele Beau hirmudele“ õigesti reageerida ja pealegi ei ole tegemist linateosega, mille seansilt lahkutaks ülendatud meeleolus.Muidugi tekkis festivalil ka päriselt kohatuid momente. Festivali avamisel ei suutnud Haapsalu linnapea Urmas Sukles endalt poliitikunahka heita. Ta tervitas Haapsallu sõitnud inimesi ja nimetas linna oaasiks, millest väljaspool on kõik väga õudne – mis sest, et sinna oli tuldud just horror’i pärast. Seda mõttelõnga oleks Suklesel küllap olnud kiusatus jätkata, ent õnneks sai poliitik pidama. Kui ta oleks minuti kauem rääkinud, oleks hakanud kuulduma esimesi vilesid. Selle asemel lõikas ta ühe väikese kuusejupi pooleks. Tõepoolest, Haapsalu peatänaval ei ole küll enam puid, ent vähemalt lõhnab see nüüd aromaatselt tsemendi järele.Naised tapavad natseRahvas aga tahtis lõbu. Selle poolest vastas ootustele kõige paremini Soome režissööri Jalmari Helanderi „Sisu“. Subtiitrid olid selle filmi juures kohustuslikud, sest läbi saali rõkkamise oli vahepeal võimatu tegelaste juttu kuulda. „Sisu“ valem on lihtsasti lahti võetav. Seal on koos teemad, mis kultusfilmide publikule peale lähevad: natsid, tarantinolik kättemaksulugu, kus ka suurte automaatidega naised natse tapavad (saal läks nendel puhkudel eriti pöördesse), sergioleonelikud silmavaated ja võitmatu kangelase lugu. Aga ka kangelase väike kutsu, kes erinevalt John Wickist kõigi eelduste kiuste ellu jääb (oih, spoiler). Filmi režissöör ei saanud HÕFF-i ajal Eestis olla, sest samal nädalavahetusel linastus film USA kinodes. Praegu on „Sisu“ seal laias levis ja festivalil teatati meile, et ainuüksi reedel tõi see sisse 1,6 miljonit dollarit ja on kassatulu poolest USA-s 5. kohal. Fenomenaalne saavutus Soome filmilt, mille tegemises, muide, osales ka eestlasi. Endiselt glamuurne Eve KiviMenukas oli ka Soome kultusfilm „Sampo“, mis festivali avas ja mida näidati koguni kaks korda. Linateos oli vististi Mart Sanderi valitud, vähemalt rääkis ta selle taustaloost samasuguse entusiasmiga, nagu mina pajatan näiteks „The Room’ist“ kõigile, kes vähegi kuulata viitsivad. Kohal oli ka filmis mängiv Eve Kivi, meie legendaarseim nõukogudeaegne elav näitleja ja Eesti glamuuri grand old lady. Sander naljatas ka, et Kivi on ainus, kes „Sampo“ osatäitjatest veel elus on. „Tõeline surnute paraad,“ sõnas ta filmi kohta. Enesestmõistetavalt tekitas Eve Kivi kogu festivali vältel palju furoori ja tasakaalustas veidi seda pahameelt, mis oli Helen Kõpu vastu tekkinud. Järgmisel ööl toimus „Sampo“ n-ö salajasem seanss, kus näidati kommenteeritud versiooni USA tõlgendusest „Päev, mil Maa külmus“.


On üks tööriist, mida riigikogus pole seni kasutatudARVAMUSVEEB„Kuule, Toomas, need sauna õlled saad ju osta nüüd kuluhüvitiste eest!“ See sarkastiline, kuid heatahtlik nali ühe hea sõbra suust peegeldab üsna tabavalt riigikogu liikme kuluhüvitiste praegust imagoloogilist seisu valijate hulgas. Põhjuseks mitme rahvaesindaja korruptsioonimaigulised valikud ehk maksumaksja raha väärkasutamine.Riigikogu liikme tööga seotud kulutuste hüvitamine on reguleeritud riigikogu juhatuse otsusega. Hoolimata sellest kuuleme aeg-ajalt riigi raha väärkasutusest, mis riivab iga kodaniku õiglustunnet. Olles töötanud suurema osa oma elust erasektoris ja maitsnud ka ettevõtja leiba, tean, et seal lahendatakse analoogsed juhtumid väga kiiresti ja efektiivselt.Tööandjal tekib seadusest tulenev võimalus selline töötaja vallandada. Riigikogu liikme patustamise puhul on asi kahjuks keerulisem. Mis võiks olla hea lahendus?Seda on otsitud peaaegu igas riigikogu koosseisus, sest alatasa tuleb mundrimäärimist ilmsiks. Arutelud on ikka jäänud kinni sinna, et mõistlikud kulutused ongi töö nõuetekohaseks tegemiseks vajalikud.Aga on üks tööriist, mida riigikogus pole seni kasutatud. Riigikogu vanematekogu koosneb kõikide fraktsioonide esimeestest ja on senimaani küll arutanud kuluhüvitiste korda, aga mitte konkreetseid väärkasutusi. Vanematekogu võiks koguneda, kui riigikogu liige on head tava rikkunud, ja selle rahvasaadikuga vähemalt tõsiselt vestelda.Vestluse tulemusena saab poliitikaüleselt hinnata, kas asi oli nii tõsine, et rahvasaadik peab raha tagasi maksma, ehk oli kulu hoopiski õigustatud või piisab vestlusest edasise väärkasutuse ennetamiseks. Eesti 200 tahab riigikogu tööd paremaks muuta ja selline ettevõtete juhtkondades laialt kasutatav juhtimismeetod võib olla murele tõhus lahendus kuluhüvitiste väärkasutuse tõrjumiseks. 1"Arutelud on ikka jäänud kinni sinna, et mõistlikud kulutused ongi töö tegemiseks vajalikud."Toomas Uibo riigikogu liige (Eesti 200)


HÕFF. Helen Kõpp rikkus oma hea nime ja Slava Ukraini visati üle pardaKULTUURTänavuse Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali korraldamine võis olla paras katsumus ja tekitada tunde, et üritus on neetud.Esimene avalik tagasilöök tuli mitu nädalat tagasi, kui MTÜ Slava Ukraini ümber tekkis korruptsiooniskandaal. Sellele organisatsioonile oli tahetud festivalil raha koguda, ent selgus, et HÕFF-i suurel filmirekvisiitide oksjonil kogutav raha võib Ukraina abivajajate asemel mõnele kohalikule küünetehnikule jõuda. Slava Ukraini asemel võeti pardale päästeliit ja oksjonit juhtinud Mart Sander pidas vajalikuks kinnitada: „Kõik jõuab kõrvale minemata kohale.“ Ukrainale koguti lõpuks kopsakas summa, peaaegu 4000 eurot, mis loodetavasti jõuab, kuhu vaja.Kõpu keeldumine küttis festivalil kirgiFestivalikülalistele valmistas tõenäoliselt suurima pettumuse hoopis see, et näitamata jäi Susanna Smanjovi (väidetavalt 500-eurose eelarvega) trash-film „Nõiad otse põrgust“, mis oli HÕFF-i lõpufilmiks valitud. Enne festivali teatas linateoses mängiv tõsielustaar Helen Kõpp, et keelab selles filmis end näidata. Tema nüüdseks kustutatud sotsiaalmeediakommentaaride järgi näis, et põhjus on Kõpu abikaasas, kes oli võtteplatsil viibides ka Smanjovis huvi äratanud. Igal juhul arutati seda skandaalikest kogu festivali ajal. Eriti pettunud olid „festivalihundid“, kelle seas olid Smanjov ja Kõpp oma paar festivali tagasi linastunud filmiga „Rikutud Hing. Viirus“ kultusliku staatuse omandanud. Kõpu kapituleerumine oli andestamatu patt. Fesitivali lõpetas (minu heameeleks) hoopis maailma arvatavasti menukaim kultusfilm „he Room“, millele minu tagasihoidliku arvamuse kohaselt võiks HÕFF-il igal aastal koht leiduda. „he Room'i“ eel näitas Smanjov ka lühikest klippi oma nõiafilmi tegemisest, jagades nähtavalt publikuga pettumust, et teost ennast näidata ei saa, kuid säilitades võrdlemisi optimistliku oleku. „Helen Kõpp“ oli filmi lõputiitritest kaotatud.Festivali ajal juhtus ka muid arusaamatusi. Haapsalu hurmavas kultuurikeskuses, mille HÕFF oli üle võtud, osutus kõige populaarsemaks kohaks baar. Tegelikult oli neid kõrvuti lausa kaks, ent olulise vahega: ühes müüdi jooke topsides, millega ka saali lubati. Seansside vahel oli selleni uss (järjekord - toim), mis ulatus läbi kultuurimaja ja möödus võib-olla ka teisest joogikohast, mille vastu oli lahjem huvi. Vastu esimest ööd tuli kuskilt väljastpoolt (ilmselt kultuurimajalt endalt) teade, et ka suletud topsides siiski ei või alkoholi kinosaali viia. Kohapeal sellega muidugi ei lepitud ja järgmiseks päevaks oligi olukord lahendatud - baaritöötajate sõnul ei oleks neil eriti eesmärki olnud, kui too veider käsk jõusse jäänuks. Pealegi ei kontrollinud keegi festivalirahva taskuid ega kotte, mistõttu sai kõike vajalikku niikuinii salaja sisse viia. Iga kord, kui saalis mõni plekkpurk avanes, kõlas hõiskeid.Tore uudis on aga see, et Mart Sanderi lapsukene saab nüüd viina osta ja juhiloa teha. Just nii kujundlikult kirjeldas HÕFF-i 18. toimumiskorda Sander ise, kes HÕFF-i kontekstis on Überwolf - ta polevat ühtki festivali vahele jätnud. Sanderi sõu see festival suuresti oligi, nii heas kui ka halvas. Üldiselt oli see positiivne, ses vaatemängu korraldada Sander oskab ja tema lõbujanuline hoiak kandus üle ka festivali õhkkonda. Muidugi tekib alati mõningaid tõrkeolukordi, kui ühele mehele antakse liiga palju võimu. Tema enda lühifilmide seansil anti Sanderile vaba voli publik surnuks rääkida, mida ta rõõmsalt kasutas.„Beau“ oli parim, kuid „Sisu“ võitisRežissöör Ari Asteri „Kõik Beau hirmud“ oli vaieldamatult festivali kõige mõjusam ja kvaliteetsem film, kuigi HÕFF-i lõbusasse ja kõike pilkavasse õhkkonda hästi ei sobitunud. Tegemist oli küll komöödiaga, kuid psühholoogilise ja raskega. Vindine publik ei paistnud teadvat, kuidas „Kõikidele Beau hirmudele“ õigesti reageerida ja pealegi ei ole tegemist linateosega, mille seansilt lahkutaks ülendatud meeleolus.Festivalil tekkis ka kohatuid momente. Avamisel ei suutnud Haapsalu linnapea Urmas Sukles endalt poliitikunahka heita. Ta tervitas Haapsallu sõitnud inimesi ja nimetas linna oaasiks, millest väljaspool on kõik väga õudne - mis sest, et sinna oli tuldud just horror'i pärast. Õnneks sai poliitik siiski pidama. Kui ta oleks minuti kauem rääkinud, oleks hakanud kuulduma esimesi vilesid. Selle asemel lõikas ta ühe väikese kuusejupi pooleks. Tõepoolest, Haapsalu peatänaval ei ole küll enam puid, ent vähemalt lõhnab see nüüd aromaatselt tsemendi järele.Rahvas aga tahtis lõbu. Selles poolest vastas ootustele kõige paremini Soome režissööri Jalmari Helanderi „Sisu“. Subtiitrid olid selle filmi juures kohustuslikud, sest läbi saali rõkkamise oli vahepeal võimatu tegelaste juttu kuulda. „Sisu“ valem on lihtsasti lahti võetav. Seal on koos teemad, mis kultusfilmide publikule peale lähevad: natsid, tarantinolik kättemaksulugu, kus ka suurte automaatidega naised natse tapavad (saal läks nendel puhkudel eriti pöördesse), sergioleonelikud silmavaated ja võitmatu kangelase lugu. Aga ka kangelase väike kutsu, kes erinevalt John Wickist kõigi eelduste kiuste ellu jääb (oih, spoiler). Filmi režissöör ei saanud HÕFF-i ajal Eestis olla, sest samal nädalavahetusel linastus film USA kinodes. Praegu on „Sisu“ seal laias levis ja festivalil teatati meile, et ainuüksi reedel tõi see sisse 1,6 miljonit dollarit ja on kassatulu poolest USA-s 5. kohal. Fenomenaalne saavutus Soome filmilt, mille tegemises, muide, osales ka eestlasi.Endiselt glamuurne Eve KiviMenukas oli ka Soome kultusfilm „Sampo“, mis festivali avas ja mida näidati koguni kaks korda. Linateos oli vististi Mart Sanderi valitud, vähemalt rääkis ta selle taustaloost samasuguse entusiasmiga, nagu mina pajatan näiteks „he Room'ist“ kõigile, kes vähegi kuulata viitsivad. Kohal oli ka filmis mängiv Eve Kivi, meie legendaarseim nõukogudeaegne elav näitleja ja Eesti glamuurigrand old lady. Sander naljatas ka, et Kivi on ainus, kes „Sampo“ osatäitjatest veel elus on. „Tõeline surnute paraad,“ sõnas ta filmi kohta. Kivi tekitas festivalil palju furoori ja tasakaalustas veidi pahameelt, mis oli Helen Kõpu vastu tekkinud. Järgmisel ööl toimus „Sampo“ n-ö salajasem (kavas kirjas polnud, kuid kohapeal kuulutati sellest kõikjal) seanss, kus näidati kommenteeritud versiooni USA tõlgendusest „Päev, mil Maa külmus“. 1"Tema enda lühifilmide seansil anti Sanderile vaba voli publik surnuks rääkida, mida ta rõõmsalt ka tegi."HÕFFHaapsalu õudus- ja fantaasifilmide festivalHaapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival (HÕFF) on Eesti mudapealinna Haapsalu vallutav žanrifilmide maraton. Rahvusvaheliste külalistega ja kogu Haapsalu haarava meluga on aprilli lõpus peetav HÕFF kujunenud teravaid kinoelamusi otsivate filmifännide kevadhooaja tippsündmuseks.Festivali eesmärk on tutvustada Eesti ja lähiriikide kinopublikule valikut värsketest õõva- ja fantaasiafilmidest, kultusklassikat ning maailmafilmi varamut. HÕFF-i programmi koostamise põhimõte on vältida Hollywoodi peavoolu õudus- ja fantaasiafilme ning keskenduda sõltumatule jaart-house'i žanri filmidele, mida Eesti kino- ja videolevist on suure tõenäosusega raske leida.Festival toimus 28.-30. aprillil.Grimeeritud Mart Sander ja legendaarne filminäitleja Eve Kivi enne „Sampo“ esimest linastust. Eve Kivi kohalolek tekitas positiivset furoori, mis Helen Kõpu tekitatud pahameelt tasakaalustas.Haapsalu hurmavas kultuurikeskuses, mille HÕFF oli üle võtnud, osutus kõige populaarsemaks kohaks baar.Fotod: HÕFF HÕFF-il oli kandlega kohal ka „Kalevala“ tegelane Väinämöinen.300 eurot käidi oksjonil välja filmi „Kalev“ džemprite ja režissöör Mustingu autogrammiga korvpalli eest.HÕFF-i maskott Mart Sander oli kohal oma uue filmiga, kus ühes rollis astus üles muusik Silvia Ilves. Ühtlasi mängis andekas tšellist enne lühifilmide näitamist fännidele muusikat.HÕFF-I REPORTAAŽ Miikael Raun


Libapolitseinik nillis PIN-koodePolitsei poole pöördus Jõhvis elav 42aastane naine, kellele helistasid kelmid, kes tutvustasid end politseiametnikena. Nad kinnitasid, et tema pangakontolt on püütud raha välja välja võtta ning hiljem tema nimel laenugi saada. Kelmid palusid naisel öelda enda isikukoodi, et tema arvelduskontot kaitsta. Tal paluti sisestada Smart-ID PIN1 ja PIN2, mida ta ka tegi. Hiljem avastas naine, et tema pangakontolt on kadunud 1300 eurot. Politsei uurib kelmuse üksikasju kriminaalmenetluse käigus.OHTULEHT.EE


Mees jäi raha ja velgedetaKRIMIPolitsei poole pöördus Valgamaa mees, kes tellis läbi interneti müügikeskkonna oma sõiduautole veljed ning tasus müüjale nende eest 391 eurot. Paraku pole tellitud kaup tänini temani jõudnud. Samuti ei saa ta enam müüjaga ühendust ning tal pole õnnestunud makstud rahagi tagasi saada. Politsei uurib kelmuse üksikasju kriminaalmenetluse käigus. OHTULEHT.EE


Soomes hoiatatakse veebipoe eest, mis on pettusInterneti rõivapood nimega Dopetakit.com pakub margirõivaid hea allahindlusega, kuid tegelikult on see petusait. Need, kes sealt omale riideid tellisid, on saanud hoopis midagi muud kui tellimus lubas.
Tellisin suusapüksid, aga sain võltsitud Ray-Bansid, kommenteeris üks teenuse kasutaja.
Esmapilgul tundub veebisait sarnane firmatoodete ametlikule usaldusväärsele jaemüüjale dopesnow.com. Küll aga saab vahet teha kohmaka õigekirja ja ebamäärase andmekaitse teate järgi.
Teenuses töötab maksevahendina ainult deebetkaart. Samuti ei kasuta sait krüpteeritud https-ühendust, vaid krüptimata http-ühendust.
Sarnased petu-veebipoed on tegutsenud juba pikka aega. Andmeturbega tegelev teaduskirjanik Petteri Järvinen on märganud sarnast nähtust kordumas paljude teiste kaubamärkide puhul.
Tundub, et see (dopetakit.com) on teistega sarnane. Veebilehti, mille põhjal võib arvata, et tegutsemine on süsteemne, on kümneid või sadu, rääkis Järvinen Iltalehtile.
Veebipoodide teenusepakkujad on Järvineni sõnul seotud Hiina Alibaba pilveserveriga. Tellimustele on omane, et klient saab alati midagi, aga mitte kunagi seda, mida tellis.
Muidugi on võimalik kaardimakse tagasi saada, kuid see nõuab tarbijalt tõesti suurt pingutust, ütleb Järvinen.
Kõigil, kes on sattunud pettuse ohvriks, tuleks kiiresti reageerida ja võtta ühendust eelkõige pangaga, et võimalikud tehingud saaks tühistatud.
Lisaks Dope’i kaubamärgile on sarnaseid kelmuste veebilehti loodud muu hulgas Airjordani, Nike’i, Helly-Hanseni ja Vansi nimedele. Loomulikult on see vaid jäämäe tipp.
Varoittava ketju nettivaatekauppojen huijauksista. Jos googlaat tunnettuja brändejä, saatat päätyä suomenkieliseen huijauskauppaan. Selvittelin kauppoja tänään ja löysin muutamia vakioformaatteja. Seuraavassa kuvina, koska Twitter estäisi suorat linkit. (1/8)
— Petteri Järvinen (@petterij) March 8, 2023


Kolumnist Kaja Kallasele: te just oletegi kaamlid!Kolumnist Karl Olaf Rääk kommenteerib Kaja Kallase arvamust president Zelenskõi kaadritagusest reaktsioonist küsimusele Slava Ukraini väidetava korruptsiooni kohta.
“Nagu arvata oligi – Kaja Kallase tsitaat: “Seal on nulltolerants selle vastu. Ta oli hästi ärritunud sellest, et kuigi korruptsioonitõrje nimel tehakse tohutuid pingutusi, tuleb mingi Eesti ajakirjanik pressikonverentsil, mida kantakse igal pool üle, ja viskab sellised kahtlused õhku. Ja et meie nüüd tõestagu, et me pole kaamlid,” vahendab Karl Olaf Rääk.
Ta lisab: “Aga te, kulla valimisvõltsijad, just nimelt OLETEGI “kaamlid”. Kui Ukrainas on võib-olla nulltolerants, kui seal tehakse tohutuid pingutusi, siis siin mätsitakse pettused kinni. Võltsitakse korruptsiooniga seotud “kangelane” riigikokku, et poliitprojekt Eesti 200 aitaks Reformierakonna hukatusplaane ellu viia. Keegi uurima ei hakka, kõik teevad näo, et midagi erilist pole juhtunud. Nüüd on muidugi sigin-sagin ja kõige suurem süüdlane on “mingi” ajakirjanik, kes ebameeldiva küsimuse välja ütles. “Viskab sellised kahtlused õhku” ja oh õudust, avalikku häbi “kantakse igal pool üle”. Siin pole ju kahtlusi, faktid on kõigi nina all, ainult et petised ei taha pattu tunnistada.”