Britney Spearsi kaasa ähvardab lauljatari erakordselt piinlike saladuste avaldamisegaPopstaar Britney Spears nõudis fitnessitreener Sam Asghariga abielludes abieluvaralepingut. Nüüd soovib Asghari lahutust ja ähvardab lauljatari saladused paljastada, kui Spears talle raha ei anna.Alles paar kuud tagasi esimest pulma-aastapäeva tähistanud Britney Spearsi ja Sam Asghari abielu on karile jooksnud.
Kolmapäeva õhtul ilmusid USA kõmuväljaannete veergudele artiklid sellest, et Spears ja tema abikaasa Sam Asghari on lahku läinud. Allikad väitsid TMZile, et Asghari nõudis Spearsilt möödunud nädalal selgitust kuulujuttude kohta, et lauljatar teda pettis.
Pole teada, kas kuuldul on tõepõhi all, kuid Asghari usub, et Spears pettis teda, ja neil oli sellepärast suur tüli. Asghari kolis seejärel nende ühisest kodust välja.
«On ainult aja küsimus, millal Sam lahutuse sisse annab,» väitis allikas TMZile vahetult enne seda, kui fitnessitreener lahutusdokumendid esitas.

View this post on Instagram

A post shared by Sam Asghari (@samasghari)

2022. aasta juunis sõlmitud abielu purunemise põhjuseks märkis Asghari lahendamatud erinevused. 41-aastane Spears ega tema esindajad ei ole lahutust kommenteerinud.

Abieluvaraleping ei mängi mingit rolli?

Kuulujutud, et Spearsi abielu on läbi, on liikvel olnud juba kuid. Mais avaldas TMZ dokumentaalfilmi, kus väideti, et lauljatar on abikaasaga tülitsedes muutunud vägivaldseks. Väideti ka, et Asghari ei veeda enam nende ühises majas palju aega.
Korduvalt lauljatari kaitseks välja astunud Asghari eitas toona kuulujutte ja mõistis hukka dokumentaalfilmi tegijad, kes Spearsi rahateenimiseks ära kasutasid.
Nüüd on treener ise rahanäljas.
Spears ja Asghari sõlmisid enne pulmi abieluvaralepingu ning ametlikult ei saa mees sentigi, kui nende kooselu lahutusega lõppeb, vahendab Page Six.

View this post on Instagram

A post shared by Sam Asghari (@samasghari)

«Britney ja Sam allkirjastasid abieluvaralepingu lauljatari kasuks,» väitis allikas möödunud aastal, «kõik raha, mille ta enne abielu teenis, on kaitstud.»
Kuid nüüd, kui Asghari lahutust nõuab, on võimalik, et nende suhe lõppeb sellega, et Spears annab mehele kopsaga rahasumma.
Põhjuseks on Asghari ähvardused, et ta räägib välja Spearsi saladused, kui lauljatar talle raha ei anna, vahendab Page Six. «Ta püüab jõuda kokkuleppele, mis ei ole piiritletud sõlmitud abieluvaralepinguga, ja ähvardab erakordselt piinliku infoga Britney kohta avalikkuse ette tulla, kui ta raha ei saa,» väitis allikas kõmumeediale.
«Sellele on Sam hetkel keskendunud,» ütles allikas lisaks.
Veel ei ole selge, kui suurest summast juttu on ja kas abieluvaraleping lubab mainet kahjustava informatsiooni valguses läbirääkimisi.
Teisest küljest on Spearsi meeskond lauljatari väidetavalt kõige eest kaitsnud, eelkõige selleks, et lahkuminek oleks võimalikult viisakas. «See on väljapressimine ja see ei lähe kunagi läbi,» väitis Spearsile lähedane allikas.

View this post on Instagram

A post shared by Sam Asghari (@samasghari)

Abieluvaralepingu aitas lauljataril koostada advokaat Mathew Rosengart, kes mängis suurt rolli Spearsi 13 aastat kestnud eestkoste lõpetamises 2021. aastal.
Spearsi vara väärtus on väidetavalt 70 miljonit dollarit, kuid suur osa sellest on kulunud advokaatidele ja lapsetoetusele. Lauljataril on ekskaasa Kevin Federline'iga kaks last, 17-aastane Sean Preston ja 16-aastane Jayden, kes elavad koos oma isa ja tema uue partneriga.
Varem maksis Spears lapsetoetust 20 000 dollarit, kuid 2018. aastal tõusis summa Federline'i nõudmiste järel 60 000 dollarini. Tänavu augustis kolis kuue lapse isa Federline koos perega Hawaiile ning paljude arvates oli otsuse põhjus see, et Spearsilt rohkem raha saada. Nimelt lubavad Hawaii seadused alimente nõuda kuni laste 23. eluaastani tingimusel, et nad jätkavad pärast keskkooli haridusteekonda.
Federline lükkas kuuldused ümber: «Paljud inimesed ütlevad erinevaid asju.»

Spears palkas võimeka advokaadi

Vahetult pärast seda, kui Asghari lahutuse sisse andis, palkas Spears endale advokaadid, keda juhib Laura Wasser. Advokaadina on Wasser tegelenud mitmete staaride lahutustega, vahendab Page Six. Kusjuures Wasser töötas Spearsi heaks ka siis, kui lauljatar sõdis eksabikaasa Federline'iga laste hooldusõiguse üle.

View this post on Instagram

A post shared by Sam Asghari (@samasghari)

Wasseri staarklientide hulka kuuluvad Kim Kardashian, Johnny Depp, Kevin Costner ja alles hiljuti lahutuse sisse andnud Joe Manganiello.
Samas ei tunne Wasser muret ainult staaride pärast, vaid soovitab kõigil enne abiellumist oma rahaasjad korda ajada. «Iga paar peab enne abiellumist tegema abieluvaralepingu vaatamata sellele, kui rikkad nad on. Sa teed abielludes oma elu suurima otsuse, sul peaks olema enne paigas leping, mis puudutab lapsi, raha ja seda, kuidas te plaanite oma vanemate eest hoolt kanda, kui nad vananevad,» soovitas Wasser 2020. aastal.
Allikate sõnul palkas Spears võimeka juriidilise meeskonna, kuna tema lahutus Asgharist kisub inetuks.

View this post on Instagram

A post shared by Maria River Red (@britneyspears)

Samas ei ole ei Spears ega Asghari lahutust praeguseks kommenteerinud. Pärast seda, kui lahutuse uudis meediasse jõudis, on Spears teinud ühe Instagrami postituse.
Postituses ei maininud Spears lahkuminekut, vaid soovi soetada uus lemmikloom. «Ostan varsti hobuse! Valikute rohkus teeb asja raskeks. Hobune nimega Sophie ja teine nimega Roar? Ma ei suuda otsustada,» tõdes Spears postituses.
Veidi enne postitust jäi Spears aga silma paparatsodele. Lauljatarist tehtud fotodel on näha, et ta ei kanna enam abielusõrmust, vahendab Page Six. Asgharit nähti ilma abielusõrmuseta juba möödunud kuul, mis toetab fitnessitreeneri väidet, et nende abielu purunes 28. juulil.
Ühised fotod on Spearsi ja Asghari Instagrami kontodel hetkel veel alles.


Riia koalitsioon lubas külmutada saadikute palgadRIIA, 17. august, BNS – Riia linnavolikogu uus koalitsioon lubas külmutada volikogusaadikute palgad, selgub erakondade neljapäeval allkirjastatud koostöömemorandumist.
Riia linnavolikogu tõhusa, stabiilse, legitiimse ja asjatundliku juhtimise tagamiseks ühiskonna huvides kirjutasid sellele memorandumile alla Uue Ühtsuse, Rahvuslaste Ühenduse ja Läti Regioonide Ühenduse, parteide Au Teenida Riiat, Läti Arengu Eest, liikumise Poolt! ja bloki Riia Kood saadikud.
Partnerid kohustusid tagama kollegiaalse, asjaliku, ausa koostöö, austades kokku lepitud vastutusvaldkondi. Samuti lepiti kokku fraktsiooninõukogu taastamises kõigi Riia volikokku valitud fraktsioonide koostöö tagamise mehhanismina.
Linnapea hakkab kord nädalas pidama koalitsioonipartnerite nõupidamisi, et arutada omavalitsuse jaoks pakilisi küsimusi, uusi algatusi ja  leppida otsustes kollegiaalselt kokku.
Memorandumile alla kirjutades leppis Riia linnavolikogu koalitsioon kokku oma töö prioriteedid.
Plaanis on aidata meelitada Riiga välis- ja kohalikke investeeringuid, jätkata otsustavalt korruptsioonitõrje ja avatuse põhimõtete rakendamist munitsipaalorganites, sealhulgas taastada korruptsioonitõrjekomisjoni töö.
Samas tuleks munitsipaalettevõtete juhtimist korraldada vastavalt OECD soovitustele, järgides hea valitsemistava kõrgeid nõudmisi.
Prioriteetide hulgas on ka plaan tõsta Riia omavalitsusasutuste töötajate palku ja külmutada volikogusaadikute palgad.
Partnerid kohustusid tugevdama Lätis Euroopa väärtustesse uskuva Riia läti identiteeti, sealhulgas toetama üleminekut ühtsele, kättesaadavale ja kvaliteetsele lätikeelsele haridusele, samuti suurendada  lõimimise ressursse, seal hulgas luues lisavõimalusi õppida läti keelt, kultuuri ja ajalugu.
Koalitsioon kavatseb parandada avalikku taristut, viia sihipäraselt ellu Euroopa rohelise suundumuse algatusi, toetada sotsiaalselt ebasoodsas olukorras olevaid elanikkonnakihte, pakkudes laiemat juurdepääsu teenustele, suurendades laste ja noorte kaasatust ja osalemist linnaelus.
Partnerid soovivad vähendada omavalitsuse bürokraatiat ja parandada kodanike teenindamist, luues Riia aruka ja andmepõhise valitsemise, loobudes tarbetutest koordineerimis- ja kontrolliprotseduuridest, vähendades omavalitsuse haldusaparaati ja kaotades dubleerivad ametikohad.
Samuti väljendati kohustust jätkata Ukraina ja selle tsiviilelanike toetamist kuni Ukraina täieliku võiduni agressori üle.
Baltic News Service


Inimesed kaotasid kelmidele taas tuhandeid eurosidTALLINN, 17. august, BNS – Politsei asus uurimia taas uusi juhtumeid, kus inimesed kaotasid kelmidele tuhandeid eurosid.
16. augustil alustati menetlust juhtimis, kus 53-aastasele Loksal elavale mehele helistati väidetavalt politseist ja seejärel pangast ning teatati, et kuna tema pangakontoga on probleemid, siis nende lahendamiseks tuleb teha koostööd ning jälgida antud juhiseid. Mehel paluti alla laadida rakendus AnyDesk, edastada isikukood ja internetipanga kasutajatunnus ning kinnitada tegevusi Mobiil-ID PIN koodidega. Selle tulemusena laekus tema pangakontole Bondora laen summas 1800 eurot. Väga kiirelt kanti see raha ja varasemalt kontol olnud raha edasi Suurbritannia pangakontole. Kelmusega tekitatud varaline kahju 1989 eurot.
15. augustil helistas end politseinikuna tutvustanud inimene Tapa linnas elavale naisele ning teavitas, et naise nimele on võetud laenu. Seejärel ühendas kelm naise väidetava Swedbanki töötajaga, kes palus naisel telefoni alla laadida AnyDesk programm, mille kaudu said kelmid naise telefonile ligi. Naine avastas hiljem, et tema nimel on avatud teises netipangas konto ning võetud laenu. Kelmusjuhtumi üksikasju selgitab politsei kriminaalmenetluses.
Politsei alustas kriminaalmenetlust selles, et 16. augustil helistasid Rakveres elavale naisele kelmid, kes andsid teada, et naise suhtes on käimas kriminaalasi väidetava krüptokuriteo tõttu. Selleks, et kriminaalasi lõpetada, pidi naine laadima arvutisse AnyDesk programmi, mida ta ka tegi. Naine kaotas kelmidele ligi 2000 eurot.
Tallinna toimetus, +372 610 8852, sise@bns.ee
Baltic News Service


Robert Malone: arstiteaduse ja julgeolekuasutuste kokkusulamisest on sündinud kuri LeviaatanÜks modRNA geeniteraapia leiutajaid, Robert Malone, teeb ülevaate USA presidendikandidaadi Robert F. Kennedy Jr. raamatust "Kuidas varjatakse Wuhani kuritegusid".
Ameerika Ühendriikide presidendivalimistel kandideeriv Robert F. Kennedy Jr. avaldas hiljuti raamatu "Kuidas varjatakse Wuhani kuritegusid: kohutav biovõidurelvastumine" (The Wuhan Cover Up: And the Terrifying Bioweapons Arms Race). Pealkiri ei anna tegelikult aimu, kui lai on selles raamatus käsitletud teemade ring ja selle tegelik sisu. Tegemist on ühe põhjalikuma Ameerika Ühendriikide biorelvade/bioloogilise sõja programmi ajaloolise ülevaatega, mis on eales kirjutatud.
Võttes kokku ulatusliku osa rääkimata ja tsenseeritud ajaloost, algab raamat näidetega iidsetest Vahemere ümbruse ning Euroopa keemilise ja bioloogilise sõja ajaloost. Jätkab aruteluga Jaapani impeeriumi Teise Maailmasõja aegse bioloogilise sõja teemal (Üksus 731).
Kirjutatakse sellest, kuidas nii Jaapani kui Saksamaa bioloogilise sõja eksperdid ja tehnoloogiad toodi Ameerika Ühendriikide Fort Detrickisse ning loodi USAMRIID (operatsioon Kirjaklamber; operation Paperclip). Kennedy kirjutab sellest, kuidas sihikindlalt eirati rahvusvahelisi biosõja "kokkuleppeid". Jõutakse tänase päeva Wuhani Viroloogiainstituudi, Luure Keskagentuuri (CIA), julgeolekukogukonna, Hiina Kommunistliku Partei koostööni ja selle varjamiseni ning lõpeb tulevikku vaatamisega.
Mida teadusüldsus, korporatiivne meedia ja poliitiline klass tihti märkamata jätab, on tõik, et kaasaegse bioloogia – eriti mikrobioloogia, molekulaarbioloogia ja viroloogia – ja nakkushaiguste ravimitööstus on väga tihedalt seotud Ameerika Ühendriikide bioloogiliseks sõjaks ettevalmistumise arendustöödega.
Arvatakse, et föderaalsed kulutused biosõja uuringutele ja arendustöödele alates 2. Maailmasõja lõpust kuni 1972. aastal alla kirjutatud bakterioloogiliste (bioloogiliste) ja toksiinrelvade täiustamist, tootmist ja varumist keelustav ning nende hävitamist nõudva konventsioonini tehtud kulutused ületasid tuumaprogrammi oma. Lisaks seda, et bioloogilise sõja programm (ja selle rahastus) on seotud teadlaskonnaga.
Suurem osa Ameerika Mikrobioloogia Ühingu juhte olid samuti kaitseministeeriumi ja Luure Keskagentuuri biosõja programmi juhid. Selline taust ja kaastekst on vajalik, et mõista kui korrumpeerunud on teaduslik meditsiin, eelretsenseeritud teadusajakirjad, tervise- ja ravimiametid, kuidas bioloogia teadusuuringud on olnud nii kõikehõlmavad, mis tuli välja Covidi kriisi ajal. Tuleb ainult vaadata, kuidas liigub raha.
See juhib meid viimase ja kõige kohutavama peatüki juurde selles kurvas loos. "Kuidas varjatakse Wuhani kuritegusid." See on üksikasjalik kirjeldus olukorra kohta, mis juhtub igasuguse eetikaga siis, mida sünnib küllalt sageli, kui tohutu haldusbürokraatia seguneb "luurekogukonnaga".
Sellest sündiv Leviaatan, mida toidab "eesmärk pühendab abinõu" loogika, mis on tüüpiline kõikidele neile oskuslikele valetajatele, kes on praktiseerinud luurekunsti läbi ajastute, unustab ära lõpuks nii oma eesmärgi kui oma ülesande teenida kodanikkonda ja sellest saab koletislik kiskja.
Oskuslikult kokku võttes tõestab Kennedy erinevate materjalide varal, kuidas nimetatud elajas oma kaasaegses vormis, mida William Butler Yeats kuulutas ette "Teises tulemises", on lääne ja ida sõjalise-/luure-/tööstuskomplekside mugava koostöö poolt sünnitatud ja üles kasvatatud.
Vaadates täna tulevikku, jääb avatuks küsimus, kas see globaliseerunud Leviaatan on edaspidi sama edukas, kui kasutab terve inimkonna peal kõrgetasemelisi psühholoogilise ja teabekontrolli meetodeid eesmärgiga, et ei peaks vastutama oma tegude eest?
Või hoopis see raamat, nagu ka paljud sarnased teosed, suurendab teadlikkust, põhjustab ärkamise ja kodanikkonna seas tõhusa vastujõu sellele sügavale korruptsioonile, mis valitseb meditsiinilis-bioloogilise teaduse, meditsiinieetika ja kogu lääne tervisetööstuses, mis on sinna kuhjunud viimase sajandi jooksul? Võttes selle raamatu oma juhiseks, võime me näha vaenlast, meid lämmatava tarbekusest lähtuva kurjuse nägu, mis meid on tabanud.
Toimetaja kommentaar: Keda huvitab, mida Kennedy oma raamatus täpsemalt räägib, võib kuulata tema intervjuud Tucker Carlsoniga. Samuti on soovitav vaadata tema X-kontot.
Tülkis Karol Kallas


Netikelmid petsid Tapal ja Rakveres elavatelt naistelt raha väljaNetikelmid võtavad pahaaimamatute inimestega ühendust telefoni teel ja paluvad alla laadida AnyDesk programmi. Seejärel võtavad petturid laenu või kannavad endale sobivale kontole raha. Rakveres elav naine kaotas seeläbi 2000 eurot.
15. augustil helistas end politseiametnikuna tutvustanud inimene Tapa linnas elavale naisele ning teavitas, et naise nimele on võetud laenu. Seejärel ühendas kelm naise väidetava Swedbanki töötajaga, kes palus naisel telefoni alla laadida AnyDesk programmi, mille kaudu said kelmid naise telefonile ligi. Naine avastas hiljem, et tema nimel on avatud teises netipangas konto ning võetud laenu. Kelmusjuhtumi üksikasju selgitab politsei kriminaalmenetluses.
Politsei alustas kriminaalmenetlust selles, et 16. augustil helistasid Rakveres elavale naisele kelmid, kes andsid teada, et naise suhtes on käimas kriminaalasi väidetava krüptokuriteo tõttu. Selleks, et kriminaalasi lõpetada, pidi naine laadima arvutisse AnyDesk programmi, mida ta ka tegi. Naine kaotas kelmidele ligi 2000 eurot.


Reitingud olgu kogu aeg avalikud, Eesti 200 ellujäämiskursusAndres Kalvik, Eesti Keskerakonna Raplamaa piirkonna esimees
Raplamaa Sõnumites ajakirjanik Siim Jõgise ja Eesti 200 juhi Lauri Hussari avaldatud mõtted erakondade reitingute teemal kinnitasid veendumust, et uuringufirmade regulaarselt avaldatavaid numbreid jälgitakse tähelepanelikult. Samas ei saa ma nõustuda Siim Jõgise pakutud ettepanekuga keelata näiteks kuu aega enne valimisi reitingute avaldamine.
Kõiksugu debatid, mudelid ja prognoosid on poliitelu lahutamatud osad ning suure mosaiigi ühest killust loobumine demokraatiale kasuks ei tule. Enne valimisi muutuvad uuringufirmad eriti aktiivseks ja nädala jooksul avaldatakse mitmeid küsitlustulemusi. Olen nõus, et paljude jaoks võib numbrimaagia panna pea ringi käima, kuid inimeste meelsuse uurimine annab siiski mingisuguse ülevaate, kui põhjalikult on üks või teine erakond valimisteks valmistunud.
Eesti 200 hanitas valijaid
Kui hästi on valitud lööklause, kas tuumikteemad leiavad ühiskonnas poolehoidu, kuidas on õnnestunud inimestele silma vaatavad portreed… Valimisaktiivsus ei ole Eestis just ülemäära kõrge ja igasugust demokraatliku protsessi koostisosa, milleks reitingute avaldamine kahtlemata on, tasalülitamist ei pea ma aastal 2023 mõistlikuks.
Mäletame ju, kuidas üksvahe olid poliitreklaamid vahetult enne valimisi keelatud ja mida see endaga kaasa tõi. Inimesed on nutikad ja leiavad viise, kuidas linnaruumis nähtavad olla. Ja keegi ei saa ju keelata meediaportaalidel oma keskkonnas küsitlusi korraldada. Keeldude ja käskude asemel soovitan hoida avatud ja positiivset meelt.
Mis puudutab aga Eesti 200 esimehe Lauri Hussari väljaöeldut, et tema kodupartei reitingu langus oli pärast valimisi ootuspärane, siis väärib tema siirus tunnustust. Ju tunnetas Lauri Hussar ka ise, et valijaid oli tore erinevate lubadustega hanitada, kuid Reformierakonna puudlina on keeruline kui mitte võimatu neid ellu viia.
Enne valimisi oli Eesti 200 toetus Norstati andmetel 11 protsendi ümber ja see tõusis koalitsiooniläbirääkimiste vältel ligi 16 protsendini. Valijad uskusid ja lootsid. Reaalsus kujunes aga selliseks, et Lauri Hussar tegeles Riigikogu esimehena parlamendi tasalülitamise, raieskandaali sattunud erakonnakaaslase Tarmo Tamme poputamise ning Eesti inimeste poolt Ukraina abistamiseks annetatud rahadega sahkerdanud Johanna-Maria Lehtme kaitsmisega. Milline oleks Eesti 200 seis siis, kui pettuse teel rohkem kui 5000 häält kogunud Lehtme tulemus maha arvata?
Viimase kolme kuuga on Eesti 200 toetus kukkunud 8 protsendini ja prognoose, mis ütlevad, et Eesti 200 ei suudagi reaalse poliitilise olukorraga kohaneda ja neid ootab ees sundühinemine Reformierakonnaga, tuleb tõsiselt võtta. Eesti 200 ellujäämiskursuse lõpptulemus sõltub suuresti sellest, kas neil õnnestub sügisel Reformierakonna kärpimishullust taltsutada ja maksutõuse pidurdada või eelistatakse mugavat tuulessõitmist.
Valekoalitsioon
See on tõestus sellest, et Kroonika esikaantelt ja tõsielusarjadest poliitikasse toodud inimestel puudub tõsiseltvõetav sisu. Klantspiltidega võib lühikeseks ajahetkeks inimeste südamed kiiremini põksuma panna, kuid tõsine poliittöö on glamuurist sama kaugel kui Reformierakond astmelisest tulumaksust.
Toon ühe näite. Eesti 200 liige Tanel Tein tegi korvpalliväljakutel vägevaid tegusid, kuid mida on ta suutnud parlamendis spordirahva heaks ära teha? Valitsuskoalitsioon, kuhu ka Tein kuulub, hoopis kärbib Liikumisaastal Eestimaa Spordiliidu Jõud ja Eesti Koolispordi Liidu rahastust ega ole andnud kindlat vastust Rally Estonia korraldajatele järgnevate aastate toetuse osas. Treenerite palgatõusust ei hakka rääkimagi.
Leian, et nii Reformierakonna kui ka Eesti 200 toetuse langus oleks pärast valimisi oluliselt tagasihoidlikum või üldse olemata, kui meie inimestele oleks räägitud kampaania ajal tõtt. Valija ei ole andnud mandaati käibemaksu ja tulumaksu tõusule, jõukaid soosivale tulumaksureformile, automaksu kehtestamisele ja veel mitmetele teistele inimeste toimetulekut halvendavatele otsustele. Valija põgeneb valetava poliitiku kaisust.


Vabadused on kallimad neile, kes mäletavad totalitaarset riikiNõustun õiguskantsler Ülle Madise eilse artikli teesiga, et Eesti ei peaks tõttama jälgimisühiskonna suunas, kus igaühe iga samm on kui peo peal, kirjutab VIljar Voog (Isamaa).Möödunud nädalavahetusel peetud Arvamusfestivalil parkisin end pooleteiseks tunniks istuma iidse tamme alla, et kuulata arutelu tuleviku politseist. Kulus circa pool tundi, enne kui kõlas sõna, mida ma kõige rohkem ootasin: ennetus.
Õigemini oli kasutatud väljend esmalt «sooritamata jäänud kuritegu», aga nagu ka David Vseviov paneelis õigesti välja tõi, on sellise terminoloogiaga seotud väga palju probleeme. Nii et jääme ennetuse juurde.
Kahjuks jäi see punkt arutelus lühikeseks ning politsei esindajana sõna saanud keskkriminaalpolitsei juht Oskar Gross võttis kasutusele mugavusnäite, korruptsiooni. Ehk kui politseini jõuab kuuldus onupojapoliitikast, siis on neil võimalik sekkuda ja kuritegu ära hoida. Selle positiivse mõju kohta on raske midagi vastu vaielda, sest korruptsioon on otseselt seotud avaliku raha kasutamisega ja mitte ükski makse maksev kodanik ei taha, et tema panust riigikassasse kasutatakse valesti.
Ennetusküsimused muutuvad palju hägusamaks, kui teemaks tulevad isiku- või varavastased teod. Sest ennetusse on juba sisse kirjutatud vajadus, et turvalisema elu nimel on kodanik kohustatud mõnest õigusest või vabadusest loobuma.
Näiteks vihakõneseadus. Selle eesmärk peaks olema samuti ju mitte karistada, vaid mõjutada inimesi käituma nii, et nad ei rikuks plaanitavat seadust, kasutades avalikult, suuresti sotsiaalmeedias, sobimatuid sõnu. Mida on sellest seadusemuudatusest aga ühiskonnana võita? Kas avalikkus on valmis ära anda mingi osa oma sõnavabadusest, et tegeleda väikese killuga väidetavast probleemist? Ja kui on, siis kuhu see joon tõmmata? Praegu proovitakse haugata väga suurt tükki sõnavabadusest, mis on minu arvates murekohaks.
Kui vihakõne puhul on inimeste veenmine lihtsam ülesanne – igaüks meist võib kujutleda end sotsiaalmeedias valimatu sõimu või ähvarduste ohvrina – siis näiteks isikustamata kõnekaartide teemat, mis korraks meedias tõstatus, aga siis skandaalide varju vajus, on palju keerulisem õigustada. Kuna enamik ühiskonnast pole kordagi langenud kuriteo ohvriks ja ülejäänutest vaid osa on kannatanud lahendamata jäänud kuriteo tõttu, ei osata hinnata väiteid, et mingist isiklikust anonüümsusest loobumine peaks kaasa tooma kasu või täiendava turvalisuse ühiskonnale. Minagi kuulun nende sekka – ma ei ole aastakümneid kasutanud kõnekaarti, aga ei usu, et nende isikustamise kohustusega kaasnev kahju kaaluks üles marginaalse kasu, mis võiks kaasneda kuritegude lahendamisel või nende ennetamisel.
Siinkohal tasub tsiteerida õiguskantsler Ülle Madise kolmapäevast artiklit: «Eesti ei peaks tõttama jälgimisühiskonna suunas, kus igaühe iga samm on kui peo peal. Tehnilist võimekust nõnda jälgida –andmete laialdast ristkasutust, kõikide kaamerapiltide ühendamist jms – ei tohiks luua, sest kui see on olemas, seda varem või hiljem ka kasutatakse.»
Nende arutelude pidamise õige aeg on just nüüd ja praegu, sest me saame tugineda ajaloolisele mälule. Kes on elanud totalitaarses riigis, mõistab aega, kui vabadusi polnud ja ei taha neid käest anda. Seda tarkust tuleb ära kasutada, sest peale on kasvamas põlvkond otsustajaid, kes toda aega ei saagi mäletada. Nii nagu osundas ka õiguskantsler: «Põhiseaduse Assamblee veel mäletas teisitimõtlejate ja teistsuguste tagakiusamist. Ajaloost peaksime õppima, et loota tuleb parimat, ent arvestada tasub, et võib minna ka teisiti.»


Kontserdiarvustus. Ja nädalalõppu ma näen   KontserdiarvustusThe WeekndSoojendusesinejad Mike Dean ja Kaytranada12. augustil Tallinna lauluväljakul   Tallinna Lauluväljak on sel suvel ikka kõvasti vett ja vilet näinud, kuid hoolimata Depech Mode'i ja neile eelnenud Megadethi ja Hurtsi kontsertidest hoidis haljastus siiski veel esinduslikku vormi ka voogedastusplatvormide kuulatuima artisti The Weeknd'i, kodanikunimega Abel Makkonen Tesfaye tarbeks. Teda nõudis laulukaare all näole koguni 55 000 inimest, mis on vaid paartuhat pead vähem kui tänavust laulupidu külastanuid. Janar Ala1 sõnul jagati eelmisel nädalavahetusel Eesti elanikkond linnade vahel laiali IQ põhjal. Tallinna laululavale kogunenud rahvamass sai poole punkti võrra madalama intelligentsuskvoodi skoori kui Paide Arvamusfestivalil osalenud. Hirmutav on mõelda, mis koefitsiendil maanduksid Janari mõõdupuu järgi samal ajal Elvas toimunud Hip Hop Festivali külastajad.  Käes on raju nädalavahetus  Kontserttuur "After Hours til Dawn Tour" seob Kanada artisti kaks viimast albumit "After Hours" ja "Dawn FM" mahukaks kahetunniseks lavašõuks. Sedalaadi ebaharilik kahe albumi simultaanne ettekanne sai hoogu peamiselt maailma hullutanud pandeemiast, aga ka artisti enda nägemuse eskaleerumisest ja algse soojendusesineja Doja Cati mandlioperatsioonist. Megastaari fänne kütavad maailmaturneel üles nüüd hoopis produktsioonilegend Mike Dean ja Haiti-Kanada juurtega produtsent, räppar ja DJ Kaytranada. Viimase toetuseks korraldas kultuuritaskuhäälingu "Kolmveerand Kauriga" saatejuht Kaur Tõra Facebookis ürituse "MA EI LÄHE WEEKNDILE! MA LÄHEN HOOPIS KAYTRANADALE", millele reageerisid tagasihoidlikud 300 inimest. Valges rüüs ja käevangus hõbedane Gandalfi sau, mis täitis mikrofoni statiivi funktsiooni, ilmus lava läbistava liftiga publiku ette härra Nädalavahetus. Nagu paljud teised maailmakuulsad artistid, oli esimest (ja ilmselt ka viimast) korda meie seas ka selle päeva kangelane. Muidu salapärase ja sensuaalse imagoga, kohati skandaalne ja toksiline pulgajunkur üllatas keksleva ja pentsliku tantsuseadega. Meenutades mõnd Kanada diplomaati välisvisiidil, kätles ta valgete kinnastega kaitstult andunud fänne ning kohandas loo "Die For You" eesti publikule paslikuks ning leelotas seda versioonis "I'd die for you Estonia". See žest pani meid kõiki natuke erilisemalt tundma, kuid veelgi olulisemana sai tunda end neiu, kellel lasus ülesanne lõpetada muusiku laused laulust "Out of Time". See südamlik ja kentsakas duett kahe noore hinge vahel oli ühtlasi ka kontserdi meeldejäävaim moment.  60 veokitäit tavaari  Rekvisiitide põhitoonid olid valge ja hõbedane ning isegi ekraanid lülitati peaesineja ajal must-valgeks. Lava tagaosas kõrgusid hõbehelgiga kaetud maailmakuulsad ehitised, mis moodustasid miniatuuri arhitektuuririkkast suurlinnast. Toronto CN Toweri, Chrysler Buildingu, 30 Hudson Yardsi, Lloyd's Buildingu ja teiste ehitiste vahele olid sätitud bändiliikmed. Võrreldes Ameerika segmendiga tuurist, kus nad olid täielikult hoonete alla maetud, sai igaüks isegi endale suunatud kaamerasilma. Kogu stsenograafia roll oli reflekteerida – nii tegid kroomitud kujundid lavast kameeleoni, mis adapteerus vastavalt valgusvihkude värvile ja seega ka meeleolu muutustele. Lavakeele otsas kõrgus Hajime Sorayama seksualiseeritud ja kunstnikule omaselt erootiline robotnaine. Kroomitud figuur meenutas sedamoodi lavaninas sirgudes Rolls-Royce kapoti ornamenti Spirit of Ecstasy. Fännidele on günoid tuttav juba muusikavideost "Echoes of Silence" (2011), mis sai animeeritud audiovisuaalse kuju alles 2021. aastal ehk dekaad pärast ilmumist, kuid lugu ise esitamisele ei tulnudki. Kui poodium värvus kuldkollaseks, meenutas robotnaise kuju saksa ekspressionisti Fritz Langi düstoopilisest filmist "Metropol" pärinevat günoid Mariat. Seda paralleeli on toodud varemgi, kui Sorayama ehitas 2019. aastal sarnase gigantfiguuri Diori moelavale Tokyos. Teadaolevalt jaapani kunstniku loome ja "Metropoli" vahel seost ei ole. Sellegipoolest on rööbitus asjakohane, sest Walter Schulze-Mittendorfi "Maria" ongi paljude tulevaste kultusrobotite emafiguur, kellest on inspireeritud näiteks ka Star Warsi maschinenmensch C-3PO tegelaskuju. Käilakuju silmapiiril publiku kohal hõljus üheksameetrise diameetriga täispuhutud kuupall, mis sümboliseeris ilmselt kogu stsenaariumi lahti rullumist öösel ehk nn after hours'i ajal. Kui tehislinn oli apokalüptilistes leekides, paistis kuu punane kui varjutuse ajal. Kollase värvilahenduse ajal rippus naljakal kombel keset lauluväljakut suur juustupall. Valgusmängu võimendasid ala väravates jagatud Apple Watchiga sarnased käepaelad, mis olid sünkroniseeritud teatud lugude ajal eri värvides sähvatama või töötasid lembeliste lugude ajal taskulampidena. Taevasuunas kerkis ühtäkki valgussammas, mis meenutas muinasjutulist linnuteed, ja laulu "House of Balloons" ajaks olid teadlikud kontserdikülastajad varunud valged õhupallid, mis moodustasid lauluväljakule pallimere.  666  Valgeid burkasid ja satanistlikke sutaane kandvad etendajad viisid püha günoidi kultuse juhi Abeli taktikepi saatel läbi rituaale ja seda võrdlemisi staatilise ja figuraalse koreograafia toel. Satanismi ja kultuse temaatikaga on staar mänginud juba varemgi. Näiteks võib tavandilist liikumist märgata loo "Sacrifice" muusikavideos ja obsessiivset kummardamist HBO originaalsarjas "Iidol", mille kaasstsenarist ja peaosatäitja ta on. The Weeknd pole aga ainuke satanismi populariseeriv artist ja liikumine on silmnähtavalt vallutanud lõviosa Põhja-Ameerika popkultuurist. Tänapäeval on satanistide missioon eeskätt poliitiline ja nende põhiväärtuste hulka kuuluvad läänelikud tõekspidamised nagu religioosne vabadus, individuaalne autonoomia ja sotsiaalne õiglus. Ameerika Ühendriikides võitleb Saatanlik Tempel kristliku kiriku korruptsiooni vastu riiklikes asutustes (lähemalt saab tutvuda sealse kaasaegse satanismiga dokumentaalfilmis "Elagu saatan!"). Vaatamata kõlakatele, et HBO tegi plaanitud 6-osalisest "Iidoli" esikhooajast 5-osalise, sest sari saavutas juba pärast pilootosa avaldamist piinlikult negatiivse maine, võtsin notoorse teleseriaali kohe kontserdile järgneval päeval ette, et kodanik Abel Tesfaye'st selgemat sotti saada. Tegelikult muutus osade arv, kui sarja esialgne režissöör Amy Seimetzi asendus sarja "Eufooria" autori Sam Levinsoniga ja eelnev töö sai lihtsalt uue ja sedapuhku lühema vormi. Siiski ei olnud poiste Levinsoni ja Tesfaye koostöö viljad midagi rohkemat kui ajaraisk ja suuremas pildis jääb sari lukuaugust maailma piiluva inimese räpaseks fantaasiaks. Põhjendamatuks jääb aga Tesfaye röstimine Tedrose rolli eest, aga tervitatav oleks sedalaadi teravmeelsus tihtipeale samatasemelise Hollywoodi prügi pihta. Muideks sarja viimane episood on filmitud päris tuuri ajal Los Angeleses. Kui prügist juba juttu tuli, siis on huvitav, et loodussõbralikkuse korras väljamõeldud pandisüsteem võttis seekord ebatavalise pöörde – purgijoogid kallati panditopsi. Sellest süsteemist on kahjuks kasu küll vaid korraldajate rahakotile, sest tagasi anti vaid 2/3 kogusummast. Tuleb tõdeda, et naturaalse astmestikuga lauluväljak on tõesti ideaalne kontserdipaik, mis hoiab ära nii mõnedki nagelemised, sest isegi Gustavi rüpest on võimalik toimuvaga kursis olla. Samadelt kõrgustelt jälgisingi maailma statistilist esinumbrit endalegi üllatuseks naelutatult, sest on erakordne, kui iga teine artisti lugu on mitte ainult tuttav, vaid osaliselt ka mällu sööbinud, isegi kui tema loominguga kunagi varem lähemalt tutvunud ei ole.    					Toimetaja:  Kaspar Viilup


Juuli küberruumis: võltskuulutused, petuskeemid ja teenustõkestusründedSuurema osa RIA poolt juulis registreeritud küberintsidentidest moodustasid tavapäraselt õngitsuslehed, kuid jätkusid ka teenustõkestusründed riigiasutuste veebilehtede vastu, küberrünne tabas üht haiglat ning Facebooki Marketplace’i keskkonnast avastati arvukalt võltskuulutusi ja petuskeeme.RIA intsidentide lahendamise osakond (CERT-EE) registreeris juulis 269 mõjuga juhtumit ehk viimase poole aasta keskmisest veidi rohkem. Automaatseire käigus leiti ka 529 pahavaraga nakatunud seadet, mida on poole vähem kui aasta esimestel kuudel.
Viimastel kuudel on Facebooki Marketplace’i keskkonnas levitatud võltskuulutusi, kus pakutakse erinevaid tooteid turuhinnast 10–20 korda odavamalt. Tihti on tegemist kodumasinate või muu tehnika müügikuulutustega, mis on vigases eesti keeles ja sisaldavad kahtlasi veebilinke.
Lisaks proovitakse seal jätkuvalt kasutada petuskeemi, milles kelm väidab end olevat kaubast huvitatud, kuid kirjutab, et tal pole aega sellele ise järele tulla ja ta soovib kulleri saata. Kui heauskne müüja on nõus, siis saadetakse näiliselt mõne kullerfirma nimel link, milles palutakse tarne kinnitada. Kinnitamiseks on vaja sisestada oma pangakaardi andmed ja kui ohver seda teeb, siis saavadki petised nii palju rikkamaks, kui kannatanu pangakonto limiit parajasti võimaldab.
RIA soovitab nii Facebooki Marketplace’is kui ka teistes sarnastes keskkondades tehinguid tehes olla väga ettevaatlik nii oma andmete sisestamisel kui ka maksete tegemisel.
Juuli alguses teavitas CERT-EE-d küberründest üks tervishoiusasutus. Haigla failiserverist olid kustutatud asutuse igapäevatööd ja haldustegevust puudutavad andmed, kuid patsientide terviseandmed jäid puutumata. Õnneks olid haiglal olemas toimivad tagavarakoopiad ning kõik andmed said taastatud.
RIA hinnangul on see juhtum ilmekas näide, kuivõrd oluline on regulaarsete tagavarakoopiate tegemine ja kui palju kahju see aitab ära hoida. Viimastel aastatel on RIA tegelenud aktiivselt ka tervishoiuasutuste järelevalvega, et tagada küberturbe nõuete täitmine ja seeläbi elutähtsate teenuste kättesaadavus.
Teenusetõkestusrünnete arv on viimastel kuudel olnud stabiilne. Muu hulgas üritati juulis rünnata Välisministeeriumi ja RIA nimeserverid, koolide sisseastumisavalduste infosüsteemi sais.ee ning NATO küberkaitsekeskuse veebilehte. Samas olid teenused häiritud ainult lühiajaliselt või polnud rünnakutel üldse mõju.
Põhjalikumat ülevaadet olukorrast Eesti ja maailma küberruumis ning RIA ennetustegevuste kohta möödunud kuul saab lugeda siit. Alates sellest kuust on kokkuvõte kättesaadav ka inglise keeles.


Elatud elu ja jagatud mäluNaljatamisi olen öelnud, et kui Eestis ei oleks olnud iseseisvuse taastamise mõtteid juba 1989. aastal õhus, ei oleks ma üldse sündimist ette võtnudki. Balti ketis, 23. augustil 1989 ma ei osalenud, sest mul puudus oma tahte väljendamiseks nii kõne- kui ka kõnnivõime - olin siis paarikuune pamp Hiiumaal. Iseseisvuse taastamise ajaks 1991. aasta 20. augustiks olin saanud kahe aasta ja kolme kuu vanuseks.Välismaal kodusMu öökapi raamat on praegu Briti ajaloolase Timothy Garton Ashi raamat „Kodumaad. Euroopa ajalugu isiklikust vaatevinklist“ (Yale'i Ülikooli kirjastus 2023, tõlge Varrak 2023), mis tahes tahtmata mõjutab mu päevaseid mõttemustreid. Sel kevadel õnnestus käia tema loengul ülikooli muuseumi valges saalis. Ash on valitud 2005. aastal Times Magazine'i 100 maailma kõige mõjukama inimese nimekirja ja tema karismaatilisest esinemisest õhkus teadlikkust oma julgusest ja elegantsusest. Üks, mille ma tema jutust kaasa haarasin, oli väljend, mille ta raamatus omistab oma prantsuse-kreeka-briti sõbrale Kalypso Nicolaïdisele: „olen välismaal kodus“. Ta kasutas seda, kirjeldamaks Euroopas reisijate koduseid tundeid, sest miski pole, tõele au andes, meile enam kuigivõrd eksootiline.Seda tajusin mai lõpus Poolas konverentsil käies täiesti selgelt. Nii linn kui ka ülikool olid selged ja arusaadavad, kodusel moel. Õhtust sõime Kreeka ja Itaalia söögikohtades, mu konverentsikaaslased meenutasid oma reise neisse imelistesse maadesse. Nüüd suvel, jalutades Kärdlas, taipasin ühtäkki, et Kärdla ja Poznań on praktiliselt vennad, sest ka siin on keskväljaku ääres Itaalia ja Kreeka söögikohad, Mamma Mia ja Ambrosia. Ja samamoodi on väga paljude teiste Euroopa kohtadega, ja see on minu meelest väga tore.Ilma Eesti iseseisvuse taastamiseta 1991. aastal poleks see võimalik. Timothy Garton Ash ütles, et ta toob sageli just Eestit näitena kiiresti ja tõhusalt okupatsioonijärgsest depressioonist välja tulijana. Eesti on edulugu, kui vaadata arenguid tehnoloogias, hariduses, demokraatias ja võitluses korruptsiooniga. Eesti lugu on tema sõnul imetlusväärne. Mina arvan seda ka, kuigi vahel kipun unustama. Aga kui kasutada oma mälu, oma kogemusi ja mõelda, täpselt nii nagu Ash seda tipp-ajaloolasena teeb, ajaloost isiklikult, siis taastub imetlus Eesti ees aina ja üha.Üks minu esimesi mälestusi on üks minu kurvemaid mälestusi. Lahe sõda oli lõppenud ja telekas näidati Kuveidi põlevaid naavälju. See pidi olema 1991. aasta talv ja mina veidi noorem kui kahene. Iraagi armee oli kasutanud Kuveidist taganedes põletatud maa taktikat, süüdates põlema hiiglaslikud naaväljad, musta suitsu sambad olevat näha olnud ka kosmoses. Minule piisas mustvalgest telekast, et nutta oma elu esimest sõjast, vägivallast ja poliitikast tingitud nuttu. Tundeks, mida hästi mäletan, oli pettumus. Ahastus, et maailmas, kuhu olin sündinud, ei ole ainult päikesepaiste ja jäätis, vaid ka surm ja sõda.Järgmine suur kurbus tabas mind sügisel 1994, kui põhja oli läinud Estonia laev. Käisime ema ja vennaga Haldil mererannas jalutamas, vaadates vihmahalli merd Kõpu suunas. Seal kusagil oli olnud üks kohutav öö. Ja ma hoidsin kinni oma ema soojast käest, vaikselt mõtiskledes, kuidas on elu küll vahel nii kohutavalt julm. Ma tundsin mere ees aukartust, kuid ühtlasi sain aru, et meri on aus, ta oli tõeliselt see, mis ta oli - vesi, mis ei saa ühel hetkel olla õhk või kindel maapind. Inimene saab valetada, meri mitte.Isiklik ajaluguMingisugune ekraan on ikka minu isiklikus ajaloos olnud halbade sõnumite tooja. 2001. aastal jõudsin õhtuse liinibussiga Emmastest koju just AK ajaks, kui näitas uskumatuid kaadreid kaksiktornide ründamisest. Mäletan, et seisin, jope seljas, ja vaatasin suu ammuli köögitelekat, uskumata, mida ma näen. Vaid seitse aastat hiljem külastasin seda kohta New Yorgis, kus oli World Trade Center seisnud. Seal haigutas endiselt tühimik, lilli ja küünlaid oli päris palju. Samale ajale langes ka Venemaa rünnak Gruusiale, olin parajasti USA läänerannikul, kui kuulsin hommikul köögis kohalikust raadiost, et Gruusias on sõda. Ma tardusin, sest esimene mõte, mis mu peast läbi käis, oli, et kas ma pean jääma USAsse? Olema väliseestlane? Kas ma ei pääsegi iialgi koju tagasi? Õnneks helistasin isale ja ajakirjanikust sõbrale, kes mõlemad kui ühest suust kinnitasid, et Eestisse see agressioon väga tõenäoliselt ei jõua. Hirm jäi veidikeseks veel minusse pidama, kuid muljed USAst haarasid mu muidugi kohe jälle endasse. On midagi erakordset selles, kui ajalugu puudutab meid isiklikult, meie elu põimub maailmaga.Enne Ashi raamatut lugesin õhtuti Tõnu Õnnepalu suurepärast romaani „Aaker“ (EKSA 2019), mis räägib laias laastus Õnnepalu tunnetest väliseestlaste ja Kanada looduse vastu. Seal on palju mõtteainet kodueestlastele, kelle alla ka mina liigitun, ehkki olen tundnud end ka „välismaal kodus“. Õnnepalu mõtiskleb ka ajaloo üle, kirjutades, et kunagi kirjeldatakse praegust aega kui „Ameerika aega“ või kuna keel armastab lühenemist, siis saab sellest „Meerika aeg“. Tema kujutlus sellest, et eestlased on anglo-ameerika mõjusfääris ja n-ö ajuloputatud, üllatas mind, sest minu jaoks on de facto 1991. aastast olnud ikka Eesti aeg, ja on endiselt. Jah, ma oskan inglise keelt päris hästi, kuulan palju inglisekeelset muusikat, loen inglise keeles raamatuid - ja selles ei ole midagi halba. Kuulan ka läti-, prantsuse-, soome-, saksa- ja ungarikeelset muusikat. Muidugi kuulub mu süda eestikeelsele kultuurile, aga näiteks ka võro ja kihnu omale. Ma kaardistan Eestit isiklikult, selle aega, paiku ja inimesi. Elan läbi katastroofe, koroona-pandeemiaid ja naaberriigi sõdu. Mind valdab kirjeldamatu tänutunne, et saan kõike halba ja kõike head läbi elada just siin maakamaral Läänemere ääres. Terve mu elu mälu on taasiseseisvunud Eesti mälu, see on minu ja Eesti mälu ühtaegu."Terve mu elu mälu on taasiseseisvunud Eesti mälu."KRISTEL ALGVERE


Läti president alustab erakondadega konsultatsioone järgmisel nädalalRIIA, 17. august, BNS – Läti president Edgars Rinkēvičs teatas pressikonverentsil pärast seda, kui peaminister Krišjānis Kariņš (Uus Ühtsus) esitas neljapäeval lahkumisavalduse, et kutsus järgmisel nädalal kõik seimis esindatud erakonnad konsultatsioonidele.
Rinkēvičs tänas Kariņšit nelja ja poole aasta pikkuse töö eest riigi ja ühiskonna hüvanguks.
"Tema juhitud valitsused pidid üle saama pandeemiast, võitlema  Läti pankade rahapesuga, astuma vastu hübriidohule Läti idapiiril ja toetama Ukrainat võitluses Venemaa agressiooniga," ütles Rinkēvičs.
Põhiseaduse järgi moodustab uue valitsuse presidendi nimetatud kandidaat, mistõttu Rinkēvičs kutsus erakonnad konsultatsioonidele, et saada nende arvamus eelistatava koalitsioonimudeli, võimalike peaministrikandidaatide ning pikaajaliste ja kiireloomuliste ülesannete kohta, mida valitsuse peab lahendama.
Rinkēvičs rõhutas, et ühiskond ootab lahendust kiireloomulistele muredele - kõrged elektritariifid ja pangaintressid ning toiduainete kiire hinnatõus.
President soovib kõnelustel veenduda, et tema üles seatav peaministrikandidaat saab parlamendis võimalikult suure toetuse.
Rinkēvičs kutsus erakondi üles seadma konkreetset eesmärki – saavutada 2030. aastaks Euroopa Liidu keskmine heaolu tase, keskendudes eelkõige haridusele ja teadusele, investeeringute kaasamisele, piirkondliku ja majandusliku ebavõrdsuse vähendamisele, tervishoiule, riigi välis- ja sisejulgeolekule ja Läti majanduslikku konkurentsivõimele.
Läbirääkimistel erakondade esindajatega kutsub president poliitilisi jõude esitama oma nägemust nende eesmärkide saavutamise võimalustest. Vundamendi sellele tööle peaks Rinkēvičsi sõnul panema järgmine valitsus.
President konsulteerib parlamendis esindatud fraktsioonidega vastavalt nende suurusele. Konsultatsioonid toimuvad Riia lossis.
Esmaspäeval kohtub president Uue Ühtsuse, Roheliste ja Talurahva Liidu ja Ühisnimekirja esindajatega. Teisipäeval peab ta konsultatsioone Rahvuslaste Ühenduse, Progressiivsete, Stabiilsuse Eest ja Läti Ennekõike esindajatega.
Baltic News Service


Tartu Ülikool lükkas Raul Eametsa umbusaldamise edasiTartu Ülikooli sotsiaalteaduste valdkonna nõukogu otsustas edasi lükata Raul Eametsa umbusaldamise, sest sooviti tutvuda asjakohaste dokumentidega.
Dekaani kohusetäitja Janno Lahe rääkis Delfile, et otsust ei sündinud, sest mõtete kogumiseks ja arutamiseks on olnud liiga vähe aega. Lahe sõnul toimus arutelu viisakas akadeemilises õhkkonnas.
Elektrooniline hääletus toimub 28.-29. augustil, nõukogu otsus selgub 30. augusti hommikul.
Ülikooli lähiajaloos ei ole olnud teadaolevalt ühtegi olukorda, kus valdkonna nõukogu oleks dekaani umbusaldamist arutanud. Võimalik, et Tartu Ülikooli 400-aastase ajaloo mõnes varasemas etapis on olnud dekaani ametikohalt taandamise juhtumeid.
Tartu ülikooli rektor professor Toomas Asser lõpetas esmaspäeval töösuhte sotsiaalteaduste dekaani ja makroökonoomika professori Raul Eametsaga.  Kahel toolil – ülikoolis ja Pere Sihtkapitali nõukogus – istuva Eametsa sõlmitud leping andis rohelise tule ligipääsuks tuhandete naiste delikaatsete isikuandmeteni.
Toomas Asser ütles esmaspäeval ajakirjanikele, et Raul Eamets sõlmis Pere Sihtkapitali sihtasutusega koostöölepingu õigusvastaselt, rikkudes ka kooli sisereegleid. „Arvestades kogu rikkumiste paketi tõsidust, on meie edasise koostöö jätkumine mõeldamatu.“ Kuna Eamets sõlmis lepingu sihtasutusega, mille nõukogu liige ta ise on, siis võidi rikkuda korruptsioonivastasest seadusest tulenevaid toimingupiiranguid, selgitas Asser.


Linna toel on jalgratta ostnud juba ligi 400 last; Petukõned; Arhitektuurimuuseumis ootab külastajaid näitusPetukõned
Linna toel on jalgratta ostnud juba ligi 400 last
Arhitektuurimuuseumis ootab külastajaid näitus
Põhja-Tallinnas avatakse pop-up näituste sari
Tühja kõhuga keskaegses Tallinnas
]]>


JUHTKIRI | Hilinev ranitsatoetus: kui kooli minnakse 1. septembril, miks makstakse siis toetust alates septembri keskpaigast?Kui Arno isaga koolimajja jõudis, olid tal oletatavasti kõik kooliasjad juba ostetud. Selle peale võis kuluda kenakesti pappi – nii Oskar Lutsu ajal kui ka tänapäeval. Ainuüksi laste nõutud kontoritarvete eest tuleb välja käia veidi alla 100 euro, kui kõik nagu kord ja kohus valmis osta.
Selleks, et pliiatsid ja suled oleksid ikka valmis, jagavad omavalitsused n-ö ranitsatoetusi. Enamasti saavad neid esimesse klassi minejad või algkoolis käijad. Pärnus, Viljandis ja Narvas saab 150 eurot. Tallinnas seevastu võib esimesse klassi minejatele küsida 320 ning teiste klasside omadele 75 euro suurust toetust.
Paraku aga saab ranitsatoetust taotlema hakata alles siis, kui Arno on koolis juba kaks nädalat käinud. Põhjus – et olla ikka kindel, et ta õpib tõepoolest selles koolis ega saa seega seda valskusega.
See on taas selline näide, mille puhul riik töötab ametnike, mitte inimeste (antud juhul laste) huvides. Niigi suvistest kuludest räsitud lapsevanematele on augusti lõpp aga üks valusamaid aegu, mil raha välja käia. Ranitsatoetus hiljemalt augusti keskel oleks seega oodatud leevendus. Ajatada saab paljugi –vormiriideid, vahetusjalatseid ja koolikotte, kuid vihikuid-pliiatseid ei müüdagi sageli suve alguses vajalikus koguses.
Omavalitsustel on ülevaade oma kodanikest ja koolinimekirju ei tehta 1. septembril, vaid märksa varem. Oluline võiks ka olla fakt, et laps läheb kooli selles omavalitsuses, isegi kui pole täpselt teada, millisesse. Kes saab aga toetuse pettuse teel – ei asunudki seal õppima – peaks selle tagasi maksma.
Teine probleem on see, et sageli pole lapsevanemad teadlikudki, et neil on õigus ranitsatoetust saada, eriti kui kõne all on vanemad lapsed. Miks nii nigel teavitustöö?
Praegune asjade seos lubab teha süsimusta nalja, et toetuse väljamakse – kuu aja jooksul pärast septembri keskpaika – on sätitud just selleks ajaks, kui saabub koolikulude katteks võetud kiirlaenu esimene tagasimakse.


Kertu Moppel: lõpuks teen ikka seda, mida ise tahanSUUR PLAAN„Kui keegi leiab, et seda lavastust ei ole vaja, siis mingu tarbijakaitsesse,“ ütleb lavastaja.„Onu Bella tähestik“ on vaieldamatult selle suve oodatuim lavastus. Kõik piletid on juba ammuilma välja müüdud. 10. augustil toimunud esietendus läks täismajale ja rahvas tõusis plaksutades püsti, nagu viimasel ajal kombeks on. Kummatigi ei kosta ovatsioone avaldatud vastukajadest ja nii mõnigi etendust juba näinu kehitab õlgu. Pole päris see, mida oodati, võiks õlakehitused kokku võtta. Lavastaja Kertu Moppel (37) ei lase end sellest segada.Nonii, teil on keha pärast esietendust pisut nõrk, kas võtsite viina?(Naerab.) Me jõime longerot, õigemini strongerot, seda 7,5-promillist. Ei olnud hullu pidu, näitlejatel oli ju järgmisel päeval etendus, õigemini tervel meeskonnal. Nii et ei olnud korralikku viinajoomist.Hindate etenduse kordaminekut selle järgi, kuidas trupp end pärast esietendust tunneb. Kas läks hästi või jäi midagi kripeldama? Tunnen ennast hästi, ka näitlejad ja kogu meeskond jäid rahule. Esietendusel oli küll tehniliste asjadega natuke jamamist, nendega tegeleme. „Onu Bella“ on tohutult tehniline tükk ja proovide aeg jäi natukene lühikeseks. Eile [pühapäeval] oli esimene kahe etendusega päev. Korra mõtlesin küll, et kuidas nad jaksavad - aga jaksavad. Meil on kõigil lõbus olnud.Kuigi Tõnis Niinemets peategelase rollis oli tubli ja Ivo Uukkivi igati lahe, osutub selle lavastuse staariks kahtlemata Anne Türnpu, kes valitses lava mitmes rollis vapustava professionaalsusega. Vaevalt sai see aga olla lavastaja eesmärk - peategelane varju jätta? Anne ongi väga äge, see on mulle ammu teada. Lugu on jutustatud suuresti lähtudes eeldusest, et onu Bella on normaalne inimene, keda ümbritses hullus. Me ei tahtnudki Tõnisest koomilist karakterit välja pressida. Lugu rullub lahti peategelase vaatepunktist, nii et las ta ollagi natuke lineaarne. See, et „varju jääb“, on küsija enda subjektiivne tunne.Ootused etenduse suhtes olid kruvitud metsikult kõrgele. Kuivõrd see segas või soodustas lavastuse sündi?Eks see ikka mõjutas. Kui etenduse välja kuulutasime, tekkis selle vastu kohe suur huvi. Kuna tegemist on suvetükiga, siis oli kohe ka teada, et etenduste hulk on piiratud. Meie ise ei pidanud seda huvi omalt poolt kuidagi tagant kütma. Küllap kirjutas meedia sellest nii palju sellepärast, et on suvi ja pole eriti millestki kirjutada. Lubasime, et teeme midagi lõbusat. Vajadus millegi toreda ja vabastava järele on praegu kohutavalt suur.Hoolimata suurtest ootustest imet ei sündinud. Oli küll suurepäraseid hetki ja väga häid näitlejatöid, kuid lavastus tervikuna ei hakanud tööle. Või oligi nii mõeldud, et terviku peab vaataja ise kokku panema? Ma ei oska vastata, sest ma ei saa õieti küsimusest aru. Me räägime mittenarratiivsest, fragmentaarsest dramaturgiast, tegemist ei ole ju psühholoogilise realismiga. Kõik sellised laused, et imet ei sündinud, nagu neid kriitikas ikka ette tuleb... Kas on siis eesmärk sünnitada imet? Mis see ime on? Ma ei saa tegelikult aru, millest räägitakse, kui räägitakse teatriimest. Kunsti peab vaatama avatud pilguga, mitte nõudma: „Palun mulle nüüd paarikümne euro eest imet.“ Järelkajade maailm on minu jaoks keeruline.Kuivõrd te üldse kriitikat jälgite, kui palju see korda läheb?Jälgin muidugi, ikka tahaks ju mingisugust peegeldust. Aga lõpuks teen ikka seda, mida ise tahan. Loen küll, et näe, see arvas nii ja too naa, sellele meeldis ja tollele mitte, aga sellise kriitikaga ei ole loojal tegelikult mitte midagi peale hakata. Mõnel juhul saan aru küll, miks nii öeldakse või mis on öeldu laiem eesmärk, ent enamasti ei põhjusta säärane tagasiside vajadust midagi teistmoodi teha.Kõnealuse lavastuse puhul muretsesin enim selle pärast, mida arvavad tükist Bellale lähedased inimesed. Tema abikaasa oli väga õnnelik ja samuti Bella tollane elukaaslane, keda kehastab Inga Salurand. Nad tulevad kindlasti veel vaatama. Mõlemad ütlesid, et tundsid Bella ära. Bella emale toimetame kindlasti kätte salvestise, sest ta ise ei jaksa Tallinna tulla.Teie „Mefisto“ võeti vastu suure vaimustusega, tegemist oli suurepärase, ühtlasi auhinnatud lavastusega. Nüüd võrreldakse järgmisi lavastusi selle suure õnnestumisega ja võib-olla peetakse „Onu Bellat“ selle mõõdupuuga mõõtes koguni läbikukkumiseks? „Onu Bella“ on lavastatud täiesti teises žanris ja teise eesmärgiga. „Bella“ loomise käigus kutsusime rääkima Peeter Volkonski, kes ütles toredasti, et ei maksa liiga sügavale puurida, põhjavesi tuleb vastu. Meie eesmärk oligi teha midagi toredat ja lõbusat, enda jaoks vabastavat kõigi nende raskete teemade sees, milles me elame. Minu eesmärk oligi teha midagi, mis mind ennast aitab ja vabastab. Jumala eest, mitte minna välja selle peale, et teeme suurteose. Nii et ootused on eelkõige nende inimeste probleem, kellel need ootused on ja kes peavad kõige kohta midagi arvama. Mulle oli see tore ja vabastav kogemus ning tundub, et meil kõigil oli seda vaja. Ja tundub täiesti jabur, et ma pean ennast justkui kogu aeg õigustama ja ette-taha vabandama.Mõnes mõttes on tegu looga Eesti vabakssaamisest ja inimeste sisemisest vabanemisest. Miks tundus, et just praegu on oluline seda näidata?„Onu Bella“ töötabki ainult taustsüsteemis, 1990-ndates. Kui keegi praegu midagi sellist teeks nagu onu Bella omas ajas, siis see enam ei toimiks. Onu Bella toimis ajal, mil Nõukogude Liit oli just otsa saanud, aga mingitest asjadest ei saanud veel rääkida. Tema võttis ette ja hakkas kütma. Sellepärast oli tarvis taustsüsteemi lavastuses eraldi käsitleda.Saan aru, aga ikkagi: miks on see lavastus vajalik just praegu?Sõda tekitas küsimuse, mis on vabadus. Seoses Venemaal toimuvaga mõeldakse palju sellest, kuivõrd on võimalik end väljendada ja mida on üldse võimalik teha. Selle taustal on oluline meelde tuletada, et meil on vabadus, me võime teha, mida tahame. Minu meelest on see oluline. Mõtlesin selle peale, missugune on see vibe, milles mul oleks tore olla ja kõigil mõnus kütta.Kardeti, et noori lavastus ehk ei kõneta, sest nad ei tunne taustsüsteemi. Esietenduselt koju sõites kuulsin bussis, kuidas kamp noori skandeeris vaimustunult „Tuss! Tuss! Tuss!“, viidates konkreetsele stseenile. Nii et vähemasti osa noori saite n-ö kätte?Arvan küll. Just selle pärast andsime tausta, sest inimesed, kes selles ajastus ei elanud, ei saa ju mäletada.Lavastuse üks tegelane on eesti rahvas, seesama, kes nutab laulupeol „Mesipuud“ kuulates ja saunas laulab „Ma võtsin viina“. Missugune on see eesti rahvas, kellele te selle lavastuse tegite?Alo Mattiiseni tegelane räägib, et meis kõigis on olemas mõlemad pooled ja seda ei maksa unustada. Seda onu Bella just tegigi: ühendas kõrget ja madalat. Olen palju mõelnud selle üle, miks tahetakse kõrget ja madalat tingimata lahus hoida. Kas seda peab tingimata vaatlema negatiivselt, kui miski pakub inimestele lihtsalt rõõmu? Onu Bellaga tegid koostööd paljud intellektuaalid, Peeter Volkonski, Merca [Merle Jääger], Alo Mattiisen. Onu Bella tegi puhast lollust, mida inimestel vaja oli, ja mulle see nii meeldib. Meil oli proovides nii loll ja hea olla. Kõrget ja madalat ei pea vastandama, meis kõigis on need mõlemad pooled olemas.Võtame Üllar Jörbergi, no kas me naerame selles tükis tema üle? Ma ei tea! Mina kuulan Jörbergi, ta on mulle eluaeg meeldinud. Lauri Kaldoja autos on Jörbergi plaat, pidevalt kuulame, kui koos sõidame. Inimesed ei peaks endale meelelahutust keelama, ja meelelahutus võiks olla selline, mis päriselt ka meeled ära lahutab. See ongi loomevabadus. Ma ei pea kogu aeg vaimne olema. Seda on vahel väsitav vaadata, kui inimesed püüavad kogu aeg kangesti vaimsed olla.„Ei saa pakkuda inimestele seda, mida meie arvame, et nad tahavad, mõtlemata sellele, mida me ise öelda tahame, ja teadmata seda, mida neil tegelikult vaja on,“ ütlesite 2022. aastal. Kuidas teab lavastaja, mida rahvas tahab ja vajab? Mida ta praegu vajab? Mul on tunne, et praegu tahavad inimesed midagi kerget ja lõbusat, arvan, et ma ei eksi. Koroonaaeg ja sõda on inimestel jalad alt löönud, ära väsitanud. Kuid midagi kerget ja lõbusat on vaja igal ajastul. Inimestel on tarvis midagi vabastavat ja toredat, tunnet, et ei ole vaja üle mõelda. Tarvis on korraks aju lõdvaks lasta.Aga see on ainult spekulatsioon. Kunstnikuna saan ma ju ainult iseendalt küsida, mida mul parajasti vaja teha on. Ja kui keegi leiab, et seda lavastust ei ole vaja, siis mingu tarbijakaitsesse.Olete rõhutanud, et lugu räägib onu Bellast ja mitte Igor Maasikust, kuid tegelikult näitab lavastus ka inimlikku show business'is pettumist. See ei sattunud aga lavastusse vist kogemata?Ongi ju samahästi kui võimatu käsitleda lavapersooni ilma selle taga seisva reaalse isikuta. Ma ei tea, kas ära väsis onu Bella või Igor Maasik. Tundub, et võib-olla väsis Bella, Igor oleks ehk edasi pannud. Kreatiivne mask, mille taha Igor peitus, ei suutnud enam toota selliseid geniaalseid hitte nagu „Ma võtsin viina“. Igor sai targa inimesena aru, et aitab kah. Sellesse, miks oli Igoril tarvis luua just onu Bella karakter, me ei süvenenud. Selleks ei olnud mul küllalt infot.Lavastust võib vaadata ka loona sellest, kuidas tollased produtsendid ja mänedžerid artistidel naha üle kõrvade tõmbasid. Kas vastavad tõele kuuldused, et Aarne Valmise suunalist kriitikat on pehmendatud - olgu siis lavastuse valmimise käigus või pärast esietendust?Me pehmendasime seda tugevasti proovide käigus. Lavastuse Aarne Valmis on produtsendi koondkuju. Ja ega siis lavastus pole absoluutne tõde. Tundus, et Valmis oli küll pärast esikat rõõmus. Nõudlus onu Bella järele oli suur. Kui Aarne Valmis ei oleks temaga tegelema hakanud, siis vaevalt meil olekski olnud onu Bellat säärasena, nagu me teda tunneme. Nad olid sõbrad, lõpuni välja.Kõik algab alati sellest, et tahaks teha lahedate inimestega lahedat asja, aga mingil hetkel kasvab ettevõtmine liiga suureks ja väsitakse ära. Valmis on etenduses koondkuju ja kõikide liinidega ei ole võimalik minna iga tegelase hingeeluni välja. Meie, näitlejad, kes me oleme teinud nii sarju kui ka muud meelelahutust, saame väga hästi aru ka produtsendi vaatenurgast.Mis põhjustel mahenes kriitika Aarne Valmise aadressil etenduse valmimise käigus? Etendust tasakaalustatakse valmimise käigus kogu aeg. Esimeses tekstiraamatus oli suhtumine igati mahe, siis keerasime natuke vinti peale, siis jälle vaatasime, et ei-ei, nüüd mõjub lavakuju natuke liiga nõmedana. Etendus sünnib alati koostöös ja tasakaalu otsides.Tundub, et Aarne Valmis siiski teab kui õnnelik tulemuse üle ei olnud. Miks ei oleks võinud temaga rohkem koostööd teha või siis lihtsalt rohkem suhelda?See, et me algusest peale ei suhelnud, oli minu viga. Minuni jõudis info, et tal on tervis kehv, ma ei julgenud ühendust võtta, ei tahtnud tülitada.Saan aru inimestest, kes panevad pahaks, et neid pannakse laulu sisse. Sest kui juba laulu sisse pannakse, siis sinna sa jääd. Ma ei usu, et me kellestki inetult üle sõitsime.Millega seletada seda, et sõja teema ei ole samahästi kui teatrilavale jõudnud? Tundub, et see huvitab ainult Julia Augi, meenub Vene Teatri „Keisri hull“...Julia Augi asju ma ei ole näinud, aga no „Macbeth“! See oli ju läbini sõjateemaline.„Macbeth“ ütles nii palju ära, et ma ei ole tundnud vajadust sellele midagi lisada.Kui Eesti poliitikas oli pärast 2019. aasta valimisi turbulentne aeg ja võimule sai Ekreikke valitsus, reageeris teater jõuliselt paljude lavastustega, mille hulka kuulub ka teie „Mefisto“. Sõda äratas ajaloolised, alateadlikud hirmud, ent need ei ole kajastust leidnud. Miks?Oleme trupis ja üldse paljude loomeinimestega rääkinud, kuidas peaks seda tegema. Need hirmud on nii suured ja nii päris - kui võtad uudised lahti, siis näed, missugused õudused toimuvad. Tundub, et seda ei saa teatrilaval järele aimata. Minu meelest ei ole seda ka vaja, sest see info tuleb niikuinii igalt poolt.Poliitikaga on selles mõttes lihtsam, et kui see kätkeb ohtu, siis saab lavalt öelda, et halloo, see on ohtlik, mis te teete. Aga praegu, no mida sa teed? Mida sa selle leina ja hirmuga teed? Keegi teatritegijatest ei ole vist nii võimekas, et nende pingete ja hirmudega midagi ette võtta. Kõik teavad niigi, kui tõsine ja hirmus see on. Võib-olla siis pakkuda selle asemel hingepalsamit, mis võimaldab maha rahuneda? Ma ei tea. Mul on pigem hea meel, et ei ole tehtud halbu ja küündimatuid sõjateemalisi lavastusi. Eesti teater on piisavalt tundlik ja suhtub sellesse teemasse küllaldase respektiga, ei minda seda ära lörtsima. „Mefisto“ on nüüd muutunud sõjas oleva autoritaarse režiimi looks.2022 saite riikliku kultuuripreemia „Mefisto“ lavastamise eest ja peategelane Juhan Ulfsak samuti. Eesti teatriauhinda see lavastus aga ei saanud, aasta lavastaja auhinna pälvis hoopis Ivar Põllu „Serafima + Bogdan“. Teie hilisemaid ütlemisi sel teemal on tõlgendatud pettumusena, et te ei saanud mõlemat auhinda. Oli see nii? Ei. Ma ei tea, kas keegi seda usub, kuid mul on auhindadest üsna ükskõik. Kõik see auhindade jagamine on ju mäng. Ka kriitika on üks suur mäng. Üritan sellesse mängu mitte sisse minna, kuigi jälgin, mis toimub. 2022. aastal esitati lavastaja auhinnale neli naisnominenti ja ma olin väga rõõmus, et lõpuks ometi hakkavad ka meil asjad muutuma. Ja siis hakkas pihta seesama vana „aga me ju ei vaata sugu“. Siis mõtlesin, et issand jumal, seda kõike on juba nii palju kuuldud. See ärritas mind, ja see ei olnud isiklik asi. Aga kuna mina sellest kirjutasin, siis tõlgendati seda kohe nii, nagu oleks auhinna pidanud saama kas Põllu või Moppel, mitte teised naisnominendid. Ma ei olnud ainus!Tõsiasi, et 39 lavastajapreemiast on vaid ühe saanud naine, kõneleb ise enda eest. Ent kas pole selle põhjus mitte see, et naislavastajaid ongi vähem?Aga miks neid on vähem?Aga miks neid on vähem? (Naerab.) Issand jumal, ma ei jaksa sellest rääkida. Me tuleme patriarhaalsest ühiskonnast. Lähtutakse sellest, et lavastaja saab olla ainult mees. Sama kehtib paljude teiste eluvaldkondade kohta. Mu elukaaslane arutas just jalgpalli vaadates, miks väravavahid ei ole mustanahalised. Seal on täpselt sama probleem: on tekkinud müüt, et nad ei saa nii hästi palli kätte. Kui lapsele öelda, et vaat sind me ei pane kunagi väravasse, sest sa ei saa hakkama, siis ei hakkagi ta seda kohta püüdlema. Kes ikka tahab, et teda halvustataks? Kui tüdrukule on väiksest peale räägitud, et leidub töid, mida sina mingil juhul teha ei saa, siis ei hakka ju proovimagi.Teiegi ei tahtnud alguses lavastajaks saada - sest naine ei saa ju lavastaja olla. Kuidas see arusaam muutus?Nii ma tõesti arvasin. Mul on see tunne nii selgesti meeles! Võimalikult paljudele inimestele võiks öelda, et kui selline tunne tekib, siis see ei ole adekvaatne. Ja ma ei räägi siinkohal ainult naiseks olemisest, mõnest teisest rassist või mingitest füüsilistest parameetritest.Minu arusaam muutus järk-järgult. Kui hakkad märkama struktuurset diskrimineerimist ühes valdkonnas, siis muutub see nähtavaks ka teistes. Minu muutus toimus lavaka ajal või isegi pärast seda. Abiks olid samuti vasakpoolse maailmavaatega sõbrad, kes hakkasid ka neid asju märkama ja tajuma. Sellest kirjutati rohkem ja mingil hetkel jõudis see ka peavoolumeediasse.2022. aasta teatriauhindade jagamise etenduse piinlikkusest on hästi kirjutanud Andrei Liimets („Haldjate maailm ja piinlik palagan teatriauhindadel“, ERR 29.3.2022), sellele viitasite ka Facebooki „räntis“ (ingl rant). Kas tookord oli tegu ajutise peataoleku ja sõja algusest põhjustatud segadusega või ongi need auhindade jagamised alati piinlikud? Eks nad on alati sellised olnud, aga sellest ei ole midagi, kui parasjagu pole teoksil midagi säärast nagu sõda. Ja kui siis tehakse nägu, nagu seda polekski... Tavaliselt ongi teatriauhindade jagamine just selline. Toredad üritused muidu, aga kui kontekst ei ole tore ja vahva, siis mõjub see kõik nii valesti.Oma räntis kirjutasite: „Kuidagi loll tunne on, et pole nagu seljatagust. Kõik on hästi hambutu. Muidu vist oleks suva, aga kuna on sõda, siis see paneb mõtlema, kuidas me reageerime, ja mul ei ole tunnet, et teater oleks see asi, mis praegu midagi käima lükkab.“ Kas seda peaks võtma üldistusena eesti teatri kohta? Või kui selles ühes kindlas kontekstis, siis mida tähendab „mul pole seljatagust“?See oli tolle hetke emotsioon. Olin hämmastunud, sest teatriauhindade ürituse korraldajad ei suutnud sõja algusele absoluutselt reageerida. Nüüd on natuke aega mööda läinud ja ma tajun, et inimesed on selles küsimuses hästi küpseks saanud, vähemalt need, kellega ma teatrimaailmas suhtlen. Praegu ei tunne ma enam nii nagu siis.Kuidas on praegu lugu teie seljatagusega teatris?Draamateatris tunnen end väga hästi. Meil on ülihea trupp, sellest on palju rõõmu. Sõda on inimesed tundlikuks muutnud ja võiks olla aeg mõtestada, mida, miks ja kuidas me teeme. Selleteemalisi vestlusi peetakse teatris väga palju.Olete öelnud, et olete kätte võidelnud võimaluse lavastajana teha seda, mida soovite. Mismoodi see võitlus käib?Peab lihtsalt piisavalt pikalt lavastama. Kui lähed tutvustama oma järgmist plaani, siis ei vaadata sulle viltu, vaid öeldakse: tee. „Onu Bella“ on 180 kraadi teistsugune lavastus kui „Mefisto“. Täiesti teistsugune žanr. Keegi ei arva, et peaks tegema kogu aeg ühesuguseid asju.Ka näitlejate usaldus on suur asi. Ega Anne Türnpu oleks ju muidu nõustunud kaasa lööma. Näitlejad annavad endast 100%. Ja nad ei vaidle enam proovis nii palju! Näitleja tunneb ennast proovide ajal enamiku aega ebakindlalt ja siis juhtub tihti, et nad hakkavad etendust „päästma“, pakkuma kindla-peale-lahendusi, mis mulle ei sobi. Kui näitlejad lavastajat ei usalda, siis hakkavad nad tal vaipa jalge alt ära tõmbama. Seekord midagi sellist ette tulnud. Me kõik leppisime hetkedega, mil valitses kaos, ja läksime edasi.Kui NO-teater lõpetas, jäi teatrimaastikule auk. Poliitiline teater liikus suurtele lavadele, kuid ikkagi, poliitilist kiirreageerimist napib. Kuivõrd me seda vajame?Mina tahaksin seda! Mulle see meeldib, pean seda oluliseks. Alati ei peagi olema tegemist viimistletud suurteosega, poliitilisi teemasid saab käsitleda ka stand-up'i vormis. Meil on liiga vähe tegijaid, ressursid on kinni. Suurteatrid planeerivad oma tegevust pikalt ette. Draamateatris ei saa midagi valmis teha nädalaga, ja isegi kui saaks, siis ei leidu etenduseks saali. NO-teatril olid võimalused selliseid asju teha, suures repertuaaris on mängukavad aasta ette kinnitatud.Kes võiks ja peaks enda peale võtma kiirreageerija rolli? Näiteks NO-teatri kunagine „Reformierakonna juhatuse koosolek“ valmis mõne päevaga ja oligi sisuliselt Eero Epneri teksti ettelugemine.Selliste asjade tegemiseks on vaja kriitilist massi inimesi, kes tahavad seda teha. Kui leidub näiteks kümme inimest, kes tahavad, siis võib ikkagi juhtuda, et institutsioon ei jõua järele. Isegi teater peab asutusena täitma näiteks tööja puhkeaja seadust. Seda peaksid ehk tegema väiksemad trupid. Kinoteater? Jälgin huviga, mis uuest Krahlist saab. Tudengid?Kuidas seletada seda, et 2019 kevadel loodud valitsus suutis teatrit nii tugevasti mõjutada, aga Kaja Kallas oma kolme valitsusega ei ole mingit kajastust leidnud?Me oleme harjunud Kaja Kallase valitsuse neoliberalistliku poliitikaga. Reformierakonna valitsus on nagu tapeet, me oleme harjunud selles elama. Kui tuleb mingi äkiline muutus, vaat siis tekib küsimus, kas see on tõesti see, mida me tahame. 2019 oli ehmatus, mis pani inimesed tegutsema. Sõja algus oli ehmatus, mis sundis inimesed mõtlema, sissepoole pöörduma.Suvelavastusi on tänavu erakordselt palju, kuivõrd olete jõudnud neid vaadata?Mul ei ole aega. Mul on väike laps ja meil kummalgi elukaaslasega pole juhiluba. Linnast välja sõita on meie jaoks ülikeeruline. Elukaaslasel pole suvepuhkust ka, nii et sel suvel ei jõua me mitte kuhugi.Kas tema mitte lapsega kodus ei ole? See aeg sai läbi. Tal on uus töökoht. Ta on nüüd seotud sotsiaaltööga.Kuidas mõjus talle olukord, et teie teete tööd ja tema on lapsega kodus?Ta ise tahtis. Kuna mina olen vabakutseline, siis oli mul targem tööl käia ja raha teenida. Rasedus ei olnud planeeritud, ja kuna mina olin endale miinimumpalka maksnud, siis polnudki varianti, et mina koju jääks. Kõik toimis hästi, saime kaks kuud reisil käia ja puha.Kus te käisite? Eelmise aasta oktoobris läksime, käisime Hispaanias, Türgis, Araabia Ühendemiraatides ja paar päeva viibisime Viinis. Külastasime sõpru. Läheks veel!Kirke on titest saati igal pool kaasas, kas teatris ka?Alguses ühtelugu. „Mefisto“ taastusproovid toimusid ajal, mil ta oli kolmenädalane, ja ma imetasin. Sel ajal käis ta etendustel ka kaasas, nende ajal muidugi magas. Ka „Rahvavaenlase“ proovides ja etendustel oli ta ühes. Mingit lärmi ei teinud. Nüüd ei saa muidugi teda enam kaasa võtta.Enne lapse sündi tarvitasite antidepressante. Kas olete nõus meenutama, mis depressiooni põhjustas ja kuidas te sellest vabanesite?Kui ajukeemia on pekkis, siis tuleb seda ravida. Hindan teraapiaid ka, aga minul läks lihtsalt uni ära. Magasin kolm-neli tundi ööpäevas ja vajasin kindlasti midagi. Sain väga head rohud, mis aitasid. Sain jälle magada ja ka muud asjad läksid paika. Ärevushäired ja unetus võivad olla seotud psüühika ja mõtlemisega, aga tegemist võib olla ka sellega, et ajukeemia on paigast ära. Mul ei olnud mingit muud konkreetset põhjust. Küllap oli mul varem depressioon lihtsalt välja ravimata jäänud. Mida varem välja ravitakse, seda parem.Depressiooni seljatamiseks hakkasite mediteerima. Selle all peetakse silmas eri praktikaid, missugune on teie oma?Kunagi praktiseerisin transtsendentaalset meditatsiooni, mis seisneb peamiselt mantra kordamises. See vajus ära. Unehäirete ajal kuulasin Michael Sealey hüpnoosiseansse, on üks Austraalia kutt, erialainimene, mitte suvaline posija. Päris mõnusasti pani magama. Praegu ma ei saa midagi teha, sest mul on väike laps.Midagi te arvatavasti vaimses vormis püsimiseks ikka teete?Üritan õues käia. Nädalavahetustel ma tööd ei tee, see on kindel laks. Vabadel päevadel eelistan perega looduses viibida, trenni teha. Rahulikult."Inimesed ei peaks endale meelelahutust keelama, ja meelelahutus võiks olla selline, mis päriselt ka meeled ära lahutab.""Kui näitlejad lavastajat ei usalda, siis hakkavad nad tal vaipa jalge alt ära tõmbama.""Reformierakonna valitsus on nagu tapeet, me oleme harjunud selles elama."Onu Bella paradiisi enam igaüks ei pääseKuigi lavastuse „Onu Bella tähestik“ tutvustus Draamateatri kodulehel lubab, et Bella paradiisi väravad on kõigile avatud, on kõik etendused ammugi välja müüdud.• „Onu Bella tähestik“ esietendus 10. augustil Noblessneri valukoja Nobeli saalis. Laval on Tõnis Niinemets, Hilje Murel, Inga Salurand, Karmo Nigula, Lauri Kaldoja, Jüri Tiidus, Ivo Uukkivi, Anne Türnpu (EMTA), Liisa Pulk, Johannes Tammsalu, Eret Kuusk, Maribel Lasn. Bänd astub üles koosseisus Ahto Abner, Marvin Mitt, Indrek Mällo, Kristjan-Robert Rebane. • Kertu Moppeli lavastuse kunstnik on Arthur Arula, valgus- ja videokunstnik Rommi Ruttas, helikujundaja Lauri Kaldoja ja koreograaf Märt Agu.Kertu Moppel koos Kirkega, kes on titest peale harjunud emaga igal pool kaasas käima.„Onu Bella tegi puhast lollust, mida inimestel vaja oli, ja mulle see nii meeldib. Meil oli proovides nii loll ja hea olla,“ sõnab Kertu Moppel.Lavastaja Kertu Moppel ja Anne Türnpu, kes tegi „Onu Bellas“ mitu unustamatut rolli.Tõnis Niinemets Onu Bellana ja Karmo Nigula Aarne Valmisena etenduses „Onu Bella tähestik“Kertu Moppel elukaaslase Erko Sõrmusega 2020. aastal presidendi roosiaia vastuvõtulVahepeal saab Kirkel kõrini sellest, et ema nii palju juttu ajab, ja ta nõuab tähelepanu.Vilja Kiisler;Rauno Volmar fotograaf


Kertu Moppel: lõpuks teen ikka seda, mida ise tahan„Kui keegi leiab, et seda lavastust ei ole vaja, siis mingu tarbijakaitsesse,“ ütleb lavastaja.
„Onu Bella tähestik“ on vaieldamatult selle suve oodatuim lavastus. Kõik piletid on juba ammuilma välja müüdud. 10. augustil toimunud esietendus läks täismajale ja rahvas tõusis plaksutades püsti, nagu viimasel ajal kombeks on. Kummatigi ei kosta ovatsioone avaldatud vastukajadest ja nii mõnigi etendust juba näinu kehitab õlgu. Pole päris see, mida oodati, võiks õlakehitused kokku võtta. Lavastaja Kertu Moppel (37) ei lase end sellest segada.
Nonii, teil on keha pärast esietendust pisut nõrk, kas võtsite viina?
(Naerab.) Me jõime longerot, õigemini strongerot, seda 7,5-promillist. Ei olnud hullu pidu, näitlejatel oli ju järgmisel päeval etendus, õigemini tervel meeskonnal. Nii et ei olnud korralikku viinajoomist.
Hindate etenduse kordaminekut selle järgi, kuidas trupp end pärast esietendust tunneb. Kas läks hästi või jäi midagi kripeldama?
Tunnen ennast hästi, ka näitlejad ja kogu meeskond jäid rahule. Esietendusel oli küll tehniliste asjadega natuke jamamist, nendega tegeleme. „Onu Bella“ on tohutult tehniline tükk ja proovide aeg jäi natukene lühikeseks. Eile [pühapäeval] oli esimene kahe etendusega päev. Korra mõtlesin küll, et kuidas nad jaksavad – aga jaksavad. Meil on kõigil lõbus olnud.
Kuigi Tõnis Niinemets peategelase rollis oli tubli ja Ivo Uukkivi igati lahe, osutub selle lavastuse staariks kahtlemata Anne Türnpu, kes valitses lava mitmes rollis vapustava professionaalsusega. Vaevalt sai see aga olla lavastaja eesmärk – peategelane varju jätta?
Anne ongi väga äge, see on mulle ammu teada. Lugu on jutustatud suuresti lähtudes eeldusest, et onu Bella on normaalne inimene, keda ümbritses hullus. Me ei tahtnudki Tõnisest koomilist karakterit välja pressida. Lugu rullub lahti peategelase vaatepunktist, nii et las ta ollagi natuke lineaarne. See, et „varju jääb“, on küsija enda subjektiivne tunne.
Ootused etenduse suhtes olid kruvitud metsikult kõrgele. Kuivõrd see segas või soodustas lavastuse sündi?
Eks see ikka mõjutas. Kui etenduse välja kuulutasime, tekkis selle vastu kohe suur huvi. Kuna tegemist on suvetükiga, siis oli kohe ka teada, et etenduste hulk on piiratud. Meie ise ei pidanud seda huvi omalt poolt kuidagi tagant kütma. Küllap kirjutas meedia sellest nii palju sellepärast, et on suvi ja pole eriti millestki kirjutada. Lubasime, et teeme midagi lõbusat. Vajadus millegi toreda ja vabastava järele on praegu kohutavalt suur.
Hoolimata suurtest ootustest imet ei sündinud. Oli küll suurepäraseid hetki ja väga häid näitlejatöid, kuid lavastus tervikuna ei hakanud tööle. Või oligi nii mõeldud, et terviku peab vaataja ise kokku panema?
Ma ei oska vastata, sest ma ei saa õieti küsimusest aru. Me räägime mittenarratiivsest, fragmentaarsest dramaturgiast, tegemist ei ole ju psühholoogilise realismiga. Kõik sellised laused, et imet ei sündinud, nagu neid kriitikas ikka ette tuleb... Kas on siis eesmärk sünnitada imet? Mis see ime on? Ma ei saa tegelikult aru, millest räägitakse, kui räägitakse teatriimest. Kunsti peab vaatama avatud pilguga, mitte nõudma: „Palun mulle nüüd paarikümne euro eest imet.“ Järelkajade maailm on minu jaoks keeruline.
Kuivõrd te üldse kriitikat jälgite, kui palju see korda läheb?
Jälgin muidugi, ikka tahaks ju mingisugust peegeldust. Aga lõpuks teen ikka seda, mida ise tahan. Loen küll, et näe, see arvas nii ja too naa, sellele meeldis ja tollele mitte, aga sellise kriitikaga ei ole loojal tegelikult mitte midagi peale hakata. Mõnel juhul saan aru küll, miks nii öeldakse või mis on öeldu laiem eesmärk, ent enamasti ei põhjusta säärane tagasiside vajadust midagi teistmoodi teha.
Kõnealuse lavastuse puhul muretsesin enim selle pärast, mida arvavad tükist Bellale lähedased inimesed. Tema abikaasa oli väga õnnelik ja samuti Bella tollane elukaaslane, keda kehastab Inga Salurand. Nad tulevad kindlasti veel vaatama. Mõlemad ütlesid, et tundsid Bella ära. Bella emale toimetame kindlasti kätte salvestise, sest ta ise ei jaksa Tallinna tulla.
Teie „Mefisto“ võeti vastu suure vaimustusega, tegemist oli suurepärase, ühtlasi auhinnatud lavastusega. Nüüd võrreldakse järgmisi lavastusi selle suure õnnestumisega ja võib-olla peetakse „Onu Bellat“ selle mõõdupuuga mõõtes koguni läbikukkumiseks?
„Onu Bella“ on lavastatud täiesti teises žanris ja teise eesmärgiga. „Bella“ loomise käigus kutsusime rääkima Peeter Volkonski, kes ütles toredasti, et ei maksa liiga sügavale puurida, põhjavesi tuleb vastu. Meie eesmärk oligi teha midagi toredat ja lõbusat, enda jaoks vabastavat kõigi nende raskete teemade sees, milles me elame. Minu eesmärk oligi teha midagi, mis mind ennast aitab ja vabastab. Jumala eest, mitte minna välja selle peale, et teeme suurteose. Nii et ootused on eelkõige nende inimeste probleem, kellel need ootused on ja kes peavad kõige kohta midagi arvama. Mulle oli see tore ja vabastav kogemus ning tundub, et meil kõigil oli seda vaja. Ja tundub täiesti jabur, et ma pean ennast justkui kogu aeg õigustama ja ette-taha vabandama.
Mõnes mõttes on tegu looga Eesti vabakssaamisest ja inimeste sisemisest vabanemisest. Miks tundus, et just praegu on oluline seda näidata?
„Onu Bella“ töötabki ainult taustsüsteemis, 1990-ndates. Kui keegi praegu midagi sellist teeks nagu onu Bella omas ajas, siis see enam ei toimiks. Onu Bella toimis ajal, mil Nõukogude Liit oli just otsa saanud, aga mingitest asjadest ei saanud veel rääkida. Tema võttis ette ja hakkas kütma. Sellepärast oli tarvis taustsüsteemi lavastuses eraldi käsitleda.
Saan aru, aga ikkagi: miks on see lavastus vajalik just praegu?
Sõda tekitas küsimuse, mis on vabadus. Seoses Venemaal toimuvaga mõeldakse palju sellest, kuivõrd on võimalik end väljendada ja mida on üldse võimalik teha. Selle taustal on oluline meelde tuletada, et meil on vabadus, me võime teha, mida tahame. Minu meelest on see oluline. Mõtlesin selle peale, missugune on see vibe, milles mul oleks tore olla ja kõigil mõnus kütta.
Kardeti, et noori lavastus ehk ei kõneta, sest nad ei tunne taustsüsteemi. Esietenduselt koju sõites kuulsin bussis, kuidas kamp noori skandeeris vaimustunult „Tuss! Tuss! Tuss!“, viidates konkreetsele stseenile. Nii et vähemasti osa noori saite n-ö kätte?
Arvan küll. Just selle pärast andsime tausta, sest inimesed, kes selles ajastus ei elanud, ei saa ju mäletada.
Lavastuse üks tegelane on eesti rahvas, seesama, kes nutab laulupeol „Mesipuud“ kuulates ja saunas laulab „Ma võtsin viina“. Missugune on see eesti rahvas, kellele te selle lavastuse tegite?
Alo Mattiiseni tegelane räägib, et meis kõigis on olemas mõlemad pooled ja seda ei maksa unustada. Seda onu Bella just tegigi: ühendas kõrget ja madalat. Olen palju mõelnud selle üle, miks tahetakse kõrget ja madalat tingimata lahus hoida. Kas seda peab tingimata vaatlema negatiivselt, kui miski pakub inimestele lihtsalt rõõmu? Onu Bellaga tegid koostööd paljud intellektuaalid, Peeter Volkonski, Merca [Merle Jääger], Alo Mattiisen. Onu Bella tegi puhast lollust, mida inimestel vaja oli, ja mulle see nii meeldib. Meil oli proovides nii loll ja hea olla. Kõrget ja madalat ei pea vastandama, meis kõigis on need mõlemad pooled olemas.
Võtame Üllar Jörbergi, no kas me naerame selles tükis tema üle? Ma ei tea! Mina kuulan Jörbergi, ta on mulle eluaeg meeldinud. Lauri Kaldoja autos on Jörbergi plaat, pidevalt kuulame, kui koos sõidame. Inimesed ei peaks endale meelelahutust keelama, ja meelelahutus võiks olla selline, mis päriselt ka meeled ära lahutab. See ongi loomevabadus. Ma ei pea kogu aeg vaimne olema. Seda on vahel väsitav vaadata, kui inimesed püüavad kogu aeg kangesti vaimsed olla.
„Ei saa pakkuda inimestele seda, mida meie arvame, et nad tahavad, mõtlemata sellele, mida me ise öelda tahame, ja teadmata seda, mida neil tegelikult vaja on,“ ütlesite 2022. aastal. Kuidas teab lavastaja, mida rahvas tahab ja vajab? Mida ta praegu vajab?
Mul on tunne, et praegu tahavad inimesed midagi kerget ja lõbusat, arvan, et ma ei eksi. Koroonaaeg ja sõda on inimestel jalad alt löönud, ära väsitanud. Kuid midagi kerget ja lõbusat on vaja igal ajastul. Inimestel on tarvis midagi vabastavat ja toredat, tunnet, et ei ole vaja üle mõelda. Tarvis on korraks aju lõdvaks lasta.
Inimesed ei peaks endale meelelahutust keelama, ja meelelahutus võiks olla selline, mis päriselt ka meeled ära lahutab.
Aga see on ainult spekulatsioon. Kunstnikuna saan ma ju ainult iseendalt küsida, mida mul parajasti vaja teha on. Ja kui keegi leiab, et seda lavastust ei ole vaja, siis mingu tarbijakaitsesse.
Olete rõhutanud, et lugu räägib onu Bellast ja mitte Igor Maasikust, kuid tegelikult näitab lavastus ka inimlikku show business’is pettumist. See ei sattunud aga lavastusse vist kogemata?
Ongi ju samahästi kui võimatu käsitleda lavapersooni ilma selle taga seisva reaalse isikuta. Ma ei tea, kas ära väsis onu Bella või Igor Maasik. Tundub, et võib-olla väsis Bella, Igor oleks ehk edasi pannud. Kreatiivne mask, mille taha Igor peitus, ei suutnud enam toota selliseid geniaalseid hitte nagu „Ma võtsin viina“. Igor sai targa inimesena aru, et aitab kah. Sellesse, miks oli Igoril tarvis luua just onu Bella karakter, me ei süvenenud. Selleks ei olnud mul küllalt infot.
Lavastust võib vaadata ka loona sellest, kuidas tollased produtsendid ja mänedžerid artistidel naha üle kõrvade tõmbasid. Kas vastavad tõele kuuldused, et Aarne Valmise suunalist kriitikat on pehmendatud – olgu siis lavastuse valmimise käigus või pärast esietendust?
Me pehmendasime seda tugevasti proovide käigus. Lavastuse Aarne Valmis on produtsendi koondkuju. Ja ega siis lavastus pole absoluutne tõde. Tundus, et Valmis oli küll pärast esikat rõõmus. Nõudlus onu Bella järele oli suur. Kui Aarne Valmis ei oleks temaga tegelema hakanud, siis vaevalt meil olekski olnud onu Bellat säärasena, nagu me teda tunneme. Nad olid sõbrad, lõpuni välja.
Kõik algab alati sellest, et tahaks teha lahedate inimestega lahedat asja, aga mingil hetkel kasvab ettevõtmine liiga suureks ja väsitakse ära. Valmis on etenduses koondkuju ja kõikide liinidega ei ole võimalik minna iga tegelase hingeeluni välja. Meie, näitlejad, kes me oleme teinud nii sarju kui ka muud meelelahutust, saame väga hästi aru ka produtsendi vaatenurgast.
Mis põhjustel mahenes kriitika Aarne Valmise aadressil etenduse valmimise käigus?
Etendust tasakaalustatakse valmimise käigus kogu aeg. Esimeses tekstiraamatus oli suhtumine igati mahe, siis keerasime natuke vinti peale, siis jälle vaatasime, et ei-ei, nüüd mõjub lavakuju natuke liiga nõmedana. Etendus sünnib alati koostöös ja tasakaalu otsides.
Tundub, et Aarne Valmis siiski teab kui õnnelik tulemuse üle ei olnud. Miks ei oleks võinud temaga rohkem koostööd teha või siis lihtsalt rohkem suhelda?
See, et me algusest peale ei suhelnud, oli minu viga. Minuni jõudis info, et tal on tervis kehv, ma ei julgenud ühendust võtta, ei tahtnud tülitada.
Saan aru inimestest, kes panevad pahaks, et neid pannakse laulu sisse. Sest kui juba laulu sisse pannakse, siis sinna sa jääd. Ma ei usu, et me kellestki inetult üle sõitsime.
Ma ei usu, et me kellestki inetult üle sõitsime.
Millega seletada seda, et sõja teema ei ole samahästi kui teatrilavale jõudnud? Tundub, et see huvitab ainult Julia Augi, meenub Vene Teatri „Keisri hull“...
Julia Augi asju ma ei ole näinud, aga no „Macbeth“! See oli ju läbini sõjateemaline. „Macbeth“ ütles nii palju ära, et ma ei ole tundnud vajadust sellele midagi lisada.
Kui Eesti poliitikas oli pärast 2019. aasta valimisi turbulentne aeg ja võimule sai Ekreikke valitsus, reageeris teater jõuliselt paljude lavastustega, mille hulka kuulub ka teie „Mefisto“. Sõda äratas ajaloolised, alateadlikud hirmud, ent need ei ole kajastust leidnud. Miks?
Oleme trupis ja üldse paljude loomeinimestega rääkinud, kuidas peaks seda tegema. Need hirmud on nii suured ja nii päris – kui võtad uudised lahti, siis näed, missugused õudused toimuvad. Tundub, et seda ei saa teatrilaval järele aimata. Minu meelest ei ole seda ka vaja, sest see info tuleb niikuinii igalt poolt.
Poliitikaga on selles mõttes lihtsam, et kui see kätkeb ohtu, siis saab lavalt öelda, et halloo, see on ohtlik, mis te teete. Aga praegu, no mida sa teed? Mida sa selle leina ja hirmuga teed? Keegi teatritegijatest ei ole vist nii võimekas, et nende pingete ja hirmudega midagi ette võtta. Kõik teavad niigi, kui tõsine ja hirmus see on. Võib-olla siis pakkuda selle asemel hingepalsamit, mis võimaldab maha rahuneda? Ma ei tea. Mul on pigem hea meel, et ei ole tehtud halbu ja küündimatuid sõjateemalisi lavastusi. Eesti teater on piisavalt tundlik ja suhtub sellesse teemasse küllaldase respektiga, ei minda seda ära lörtsima. „Mefisto“ on nüüd muutunud sõjas oleva autoritaarse režiimi looks.
2022 saite riikliku kultuuripreemia „Mefisto“ lavastamise eest ja peategelane Juhan Ulfsak samuti. Eesti teatriauhinda see lavastus aga ei saanud, aasta lavastaja auhinna pälvis hoopis Ivar Põllu „Serafima + Bogdan“. Teie hilisemaid ütlemisi sel teemal on tõlgendatud pettumusena, et te ei saanud mõlemat auhinda. Oli see nii?
Ei. Ma ei tea, kas keegi seda usub, kuid mul on auhindadest üsna ükskõik. Kõik see auhindade jagamine on ju mäng. Ka kriitika on üks suur mäng. Üritan sellesse mängu mitte sisse minna, kuigi jälgin, mis toimub. 2022. aastal esitati lavastaja auhinnale neli naisnominenti ja ma olin väga rõõmus, et lõpuks ometi hakkavad ka meil asjad muutuma. Ja siis hakkas pihta seesama vana „aga me ju ei vaata sugu“. Siis mõtlesin, et issand jumal, seda kõike on juba nii palju kuuldud. See ärritas mind, ja see ei olnud isiklik asi. Aga kuna mina sellest kirjutasin, siis tõlgendati seda kohe nii, nagu oleks auhinna pidanud saama kas Põllu või Moppel, mitte teised naisnominendid. Ma ei olnud ainus!
Tõsiasi, et 39 lavastajapreemiast on vaid ühe saanud naine, kõneleb ise enda eest. Ent kas pole selle põhjus mitte see, et naislavastajaid ongi vähem?
Aga miks neid on vähem?
Aga miks neid on vähem?
(Naerab.) Issand jumal, ma ei jaksa sellest rääkida. Me tuleme patriarhaalsest ühiskonnast. Lähtutakse sellest, et lavastaja saab olla ainult mees. Sama kehtib paljude teiste eluvaldkondade kohta. Mu elukaaslane arutas just jalgpalli vaadates, miks väravavahid ei ole mustanahalised. Seal on täpselt sama probleem: on tekkinud müüt, et nad ei saa nii hästi palli kätte. Kui lapsele öelda, et vaat sind me ei pane kunagi väravasse, sest sa ei saa hakkama, siis ei hakkagi ta seda kohta püüdlema. Kes ikka tahab, et teda halvustataks? Kui tüdrukule on väiksest peale räägitud, et leidub töid, mida sina mingil juhul teha ei saa, siis ei hakka ju proovimagi.
Teiegi ei tahtnud alguses lavastajaks saada – sest naine ei saa ju lavastaja olla. Kuidas see arusaam muutus?
Nii ma tõesti arvasin. Mul on see tunne nii selgesti meeles! Võimalikult paljudele inimestele võiks öelda, et kui selline tunne tekib, siis see ei ole adekvaatne. Ja ma ei räägi siinkohal ainult naiseks olemisest, mõnest teisest rassist või mingitest füüsilistest parameetritest.
Minu arusaam muutus järk-järgult. Kui hakkad märkama struktuurset diskrimineerimist ühes valdkonnas, siis muutub see nähtavaks ka teistes. Minu muutus toimus lavaka ajal või isegi pärast seda. Abiks olid samuti vasakpoolse maailmavaatega sõbrad, kes hakkasid ka neid asju märkama ja tajuma. Sellest kirjutati rohkem ja mingil hetkel jõudis see ka peavoolumeediasse.
2022. aasta teatriauhindade jagamise etenduse piinlikkusest on hästi kirjutanud Andrei Liimets („Haldjate maailm ja piinlik palagan teatriauhindadel“. ERR 29.3.2022), sellele viitasite ka Facebooki „räntis“ (ingl rant). Kas tookord oli tegu ajutise peataoleku ja sõja algusest põhjustatud segadusega või ongi need auhindade jagamised alati piinlikud?
Eks nad on alati sellised olnud, aga sellest ei ole midagi, kui parasjagu pole teoksil midagi säärast nagu sõda. Ja kui siis tehakse nägu, nagu seda polekski... Tavaliselt ongi teatriauhindade jagamine just selline. Toredad üritused muidu, aga kui kontekst ei ole tore ja vahva, siis mõjub see kõik nii valesti.
Oma räntis kirjutasite: „Kuidagi loll tunne on, et pole nagu seljatagust. Kõik on hästi hambutu. Muidu vist oleks suva, aga kuna on sõda, siis see paneb mõtlema, kuidas me reageerime, ja mul ei ole tunnet, et teater oleks see asi, mis praegu midagi käima lükkab.“ Kas seda peaks võtma üldistusena eesti teatri kohta? Või kui selles ühes kindlas kontekstis, siis mida tähendab „mul pole seljatagust“?
See oli tolle hetke emotsioon. Olin hämmastunud, sest teatriauhindade ürituse korraldajad ei suutnud sõja algusele absoluutselt reageerida. Nüüd on natuke aega mööda läinud ja ma tajun, et inimesed on selles küsimuses hästi küpseks saanud, vähemalt need, kellega ma teatrimaailmas suhtlen. Praegu ei tunne ma enam nii nagu siis.
Kuidas on praegu lugu teie seljatagusega teatris?
Draamateatris tunnen end väga hästi. Meil on ülihea trupp, sellest on palju rõõmu. Sõda on inimesed tundlikuks muutnud ja võiks olla aeg mõtestada, mida, miks ja kuidas me teeme. Selleteemalisi vestlusi peetakse teatris väga palju.
Olete öelnud, et olete kätte võidelnud võimaluse lavastajana teha seda, mida soovite. Mismoodi see võitlus käib?
Peab lihtsalt piisavalt pikalt lavastama. Kui lähed tutvustama oma järgmist plaani, siis ei vaadata sulle viltu, vaid öeldakse: tee. „Onu Bella“ on 180 kraadi teistsugune lavastus kui „Mefisto“. Täiesti teistsugune žanr. Keegi ei arva, et peaks tegema kogu aeg ühesuguseid asju.
Ka näitlejate usaldus on suur asi. Ega Anne Türnpu oleks ju muidu nõustunud kaasa lööma. Näitlejad annavad endast 100%. Ja nad ei vaidle enam proovis nii palju! Näitleja tunneb ennast proovide ajal enamiku aega ebakindlalt ja siis juhtub tihti, et nad hakkavad etendust „päästma“, pakkuma kindla-peale-lahendusi, mis mulle ei sobi. Kui näitlejad lavastajat ei usalda, siis hakkavad nad tal vaipa jalge alt ära tõmbama. Seekord midagi sellist ette tulnud. Me kõik leppisime hetkedega, mil valitses kaos, ja läksime edasi.
Kui näitlejad lavastajat ei usalda, siis hakkavad nad tal vaipa jalge alt ära tõmbama.
Kui NO-teater lõpetas, jäi teatrimaastikule auk. Poliitiline teater liikus suurtele lavadele, kuid ikkagi, poliitilist kiirreageerimist napib. Kuivõrd me seda vajame?
Mina tahaksin seda! Mulle see meeldib, pean seda oluliseks. Alati ei peagi olema tegemist viimistletud suurteosega, poliitilisi teemasid saab käsitleda ka stand-up’i vormis. Meil on liiga vähe tegijaid, ressursid on kinni. Suurteatrid planeerivad oma tegevust pikalt ette. Draamateatris ei saa midagi valmis teha nädalaga, ja isegi kui saaks, siis ei leidu etenduseks saali. NO-teatril olid võimalused selliseid asju teha, suures repertuaaris on mängukavad aasta ette kinnitatud.
Kes võiks ja peaks enda peale võtma kiirreageerija rolli? Näiteks NO-teatri kunagine „Reformierakonna juhatuse koosolek“ valmis mõne päevaga ja oligi sisuliselt Eero Epneri teksti ettelugemine.
Selliste asjade tegemiseks on vaja kriitilist massi inimesi, kes tahavad seda teha. Kui leidub näiteks kümme inimest, kes tahavad, siis võib ikkagi juhtuda, et institutsioon ei jõua järele. Isegi teater peab asutusena täitma näiteks töö- ja puhkeaja seadust. Seda peaksid ehk tegema väiksemad trupid. Kinoteater? Jälgin huviga, mis uuest Krahlist saab. Tudengid?
Kuidas seletada seda, et 2019 kevadel loodud valitsus suutis teatrit nii tugevasti mõjutada, aga Kaja Kallas oma kolme valitsusega ei ole mingit kajastust leidnud?
Me oleme harjunud Kaja Kallase valitsuse neoliberalistliku poliitikaga. Reformierakonna valitsus on nagu tapeet, me oleme harjunud selles elama. Kui tuleb mingi äkiline muutus, vaat siis tekib küsimus, kas see on tõesti see, mida me tahame. 2019 oli ehmatus, mis pani inimesed tegutsema. Sõja algus oli ehmatus, mis sundis inimesed mõtlema, sissepoole pöörduma.
Reformierakonna valitsus on nagu tapeet, me oleme harjunud selles elama.
Suvelavastusi on tänavu erakordselt palju, kuivõrd olete jõudnud neid vaadata?
Mul ei ole aega. Mul on väike laps ja meil kummalgi elukaaslasega pole juhiluba. Linnast välja sõita on meie jaoks ülikeeruline. Elukaaslasel pole suvepuhkust ka, nii et sel suvel ei jõua me mitte kuhugi.
Kas tema mitte lapsega kodus ei ole?
See aeg sai läbi. Tal on uus töökoht. Ta on nüüd seotud sotsiaaltööga.
Kuidas mõjus talle olukord, et teie teete tööd ja tema on lapsega kodus?
Ta ise tahtis. Kuna mina olen vabakutseline, siis oli mul targem tööl käia ja raha teenida. Rasedus ei olnud planeeritud, ja kuna mina olin endale miinimumpalka maksnud, siis polnudki varianti, et mina koju jääks. Kõik toimis hästi, saime kaks kuud reisil käia ja puha.
Kus te käisite?
Eelmise aasta oktoobris läksime, käisime Hispaanias, Türgis, Araabia Ühendemiraatides ja paar päeva viibisime Viinis. Külastasime sõpru. Läheks veel!
Kirke on titest saati igal pool kaasas, kas teatris ka?
Alguses ühtelugu. „Mefisto“ taastusproovid toimusid ajal, mil ta oli kolmenädalane, ja ma imetasin. Sel ajal käis ta etendustel ka kaasas, nende ajal muidugi magas. Ka „Rahvavaenlase“ proovides ja etendustel oli ta ühes. Mingit lärmi ei teinud. Nüüd ei saa muidugi teda enam kaasa võtta.
Enne lapse sündi tarvitasite antidepressante. Kas olete nõus meenutama, mis depressiooni põhjustas ja kuidas te sellest vabanesite?
Kui ajukeemia on pekkis, siis tuleb seda ravida. Hindan teraapiaid ka, aga minul läks lihtsalt uni ära. Magasin kolm-neli tundi ööpäevas ja vajasin kindlasti midagi. Sain väga head rohud, mis aitasid. Sain jälle magada ja ka muud asjad läksid paika. Ärevushäired ja unetus võivad olla seotud psüühika ja mõtlemisega, aga tegemist võib olla ka sellega, et ajukeemia on paigast ära. Mul ei olnud mingit muud konkreetset põhjust. Küllap oli mul varem depressioon lihtsalt välja ravimata jäänud. Mida varem välja ravitakse, seda parem.
Depressiooni seljatamiseks hakkasite mediteerima. Selle all peetakse silmas eri praktikaid, missugune on teie oma?
Kunagi praktiseerisin transtsendentaalset meditatsiooni, mis seisneb peamiselt mantra kordamises. See vajus ära. Unehäirete ajal kuulasin Michael Sealey hüpnoosiseansse, on üks Austraalia kutt, erialainimene, mitte suvaline posija. Päris mõnusasti pani magama. Praegu ma ei saa midagi teha, sest mul on väike laps.
Midagi te arvatavasti vaimses vormis püsimiseks ikka teete?
Üritan õues käia. Nädalavahetustel ma tööd ei tee, see on kindel laks. Vabadel päevadel eelistan perega looduses viibida, trenni teha. Rahulikult.
Onu Bella paradiisi enam igaüks ei pääse
„Onu Bella tähestik“ esietendus 10. augustil Noblessneri valukoja Nobeli saalis. Laval on Tõnis Niinemets, Hilje Murel, Inga Salurand, Karmo Nigula, Lauri Kaldoja, Jüri Tiidus, Ivo Uukkivi, Anne Türnpu (EMTA), Liisa Pulk, Johannes Tammsalu, Eret Kuusk, Maribel Lasn. Bänd astub üles koosseisus Ahto Abner, Marvin Mitt, Indrek Mällo, Kristjan-Robert Rebane.
Kertu Moppeli lavastuse kunstnik on Arthur Arula, valgus- ja videokunstnik Rommi Ruttas, helikujundaja Lauri Kaldoja ja koreograaf Märt Agu.