Oma õiguse eest võitlejale jäävad näpud? Nursipalulased peaksid riigi vastu kohtusse minnes riskima kõige kaotamisega20 aastat kohtus oma õiguste eest vaieldes kaotas ettevõtja inflatsiooni tõttu aega ja raha. Riigikohus ei pidanud selle hüvitamist mõistlikuks.Pärnu linn tahtis kohalikku liiklust edendada ja ühe kitsa tee laiemaks ehitada. Häda seisnes selles, et autotee oleks laienenud krundile, mis ei kuulunud linnale.Selle omanik oli eraisik, hiljem osaühing Parem Kallas. Et teed laiendada, pidi linn sisuliselt osaühingule kuuluva maa ära ostma. Selles pole midagi eriskummalist, nii on ka varem tehtud. Selleks et linn saaks eraisikult või ka osaühingult maatüki enda kasutusse võtta, tuleb omanikule maksta õiglast hinda, nagu seadus ette näeb.Kuid milline on siis õiglane hind ja kui ruttu tuleb see määrata? Nendest küsimustest algas OÜ Parem Kallas ja Pärnu linna vahel vaidlus, mis kestis kokku 20(!) aastat. Kord ei olnud hinnaga rahul osaühing, teine kord ei nõustunud sellega linn. Asja jahvatati Eesti kohtusüsteemis pikalt. Käidi ka Euroopa inimõiguste kohtus.Pärast pikki aastaid kohtuuste kulutamist, ka ühe korruptsiooniasja segamist protsessi ning OÜ Parem Kallas suuremahulise majandustegevuse lõpetamist leidis riigikohus lõpuks, et 30 000 eurot, mis 2001. aastal maatüki hinnaks määrati, oli õiglane ja sellise summa pidi Pärnu linn ka osaühingule maksma. Ja maksiski.OÜ Parem Kallas ei ole tulemusega rahul. Eriti seetõttu, et kui 20 aastat tagasi võiski olla õiglane maksta selle maatüki eest 30 000 eurot (469 398 krooni), siis selle raha maksis linn alles 2022. aastal. On ilmselge, et 20 aasta eest oli 30 000 eurot suurem raha kui praegu. Näiteks võis 20 aastat tagasi selle raha eest Tallinna kesklinna serva kahetoalise korteri soetada. Praegu saab sama raha eest sõiduauto Toyota RAV4.Mis juhtus? Inflatsioon. OÜ Parem Kallas pani ka kohtuvaidluses rõhku sellele, et oleks õiglane maksta viivist, inflatsioonikahju, hüvitist saamata jäänud intresside eest ning maamaksu tasumise ja lumekoristamise eest.Kuid riigikohus leidis, et viivise ja hüvitiste maksmine ei ole põhjendatud, sest krundi eest tasu maksmise viivitus ei olnud õigusvastane ja hüvitise maksmine oleks ebaõiglane.Riik on tugevamas positsioonis„Riigikohus sisuliselt karistas isikut selle eest, et ta ligi 20 aasta jooksul oma õigusi kaitses. Riigikohtu arvates ei oleks Parem Kallas pidanudnii pikalt oma õiguste eest seisma ja oleks pidanud pakutud hinnaga leppima. See on väga valusa tähendusega pretsedent,“ tõdes OÜ-d Parem Kallas esindanud vandeadvokaat Allar Jõks. „Eriti arvestades seda, millised vaidlused Eestit lähiajal ees ootavad. OÜ Parem Kallas kohtuotsuse mõju ulatub kindlasti kaugemale kui see konkreetne kohtuasi.“Jõks viitas Nursipalu harjutusväljaku laiendamisele ja Rail Balticu ehitusele, mille tarbeks omandab riik maaomanikelt krunte. Pole saladus, et Nursipalu rahvas on väljendanud kirglikku vastuseisu oma maast loobumisele.„Pärast kaklust rusikatega ei vehita. Minu kriitika seda kohtuotsust (riigikohtu otsus OÜ Parem Kallas ja Pärnu linna vahelises vaidluses – M. E.) paremaks ei tee, aga peaks vaatama, mis on selle mõjud,“ märkis Jõks. Ta hindas OÜ Parem Kallas juhtumi kohta langetatud kohtuotsuse mõju nii: „Väga paljudel juhtudel ei pruugi isikud, kelle vara sundvõõrandatakse, saada õiglast ja kohest hüvitist, nii nagu põhiseadus ette näeb.“Osaühing Parem Kallas oli valmis üle 20 aasta kohtuuksi kulutama, et oma õiguste eest seista. Ja seejuures kohaliku omavalitsusega vaielda. See on kallis ettevõtmine. Jõks ütles, et riigil ja kohalikul omavalitsusel on võrreldes isikuga – olgu siis füüsilise või juriidilisega – alati rohkem ressursse. Riik ja kohalik omavalitsus võivadki endale aastakümnetepikkust kohtuprotsessi lubada, sest neil on selleks aega ja raha. „Kui inimene käib 20 aastat kohtus, siis peaks olema lihtsameelne, arvamaks, et see piirdub ainult rahalise kuluga,“ märkis Jõks. „Lisame siia emotsionaalse üleelamise, ärevuse, tervisekahju.“Riigikohus ei pidanud põhjendatuks maksta osaühingule viivist, inflatsioonikahju, hüvitist saamata jäänud intresside eest, hüvitist maamaksu tasumise ja lumekoristamise eest. Kui aga riigikohus oleks pidanud õigeks, et Pärnu linn siiski maksab osaühingule viivituse eest, siis kas see ei oleks loonud ohtlikku pretsedenti, mis tekitanuks põhjuse kohtuvaidlusi meelega venitada, et isik saaks riigilt suuremaid summasid nõuda?Jõks sellega ei nõustunud. „Ma arvan vastupidi. See ei oleks negatiivne pretsedent, vaid samm, mis distsiplineerib riiki vaidlusi mitte mitmekümne aasta pikkuseks venitama.“Jõks lisas veel, et tuleks eristada faktilist ja sisulist sundvõõrandamist. „Riigikohus on faktilise sundvõõrandamise mõistet tõlgendanud väga kitsalt,“ leidis ta. „Sisulise sundvõõrandamisega on asi lihtsam. Riik omandab kinnisasja avalikes huvides omandamise seaduse (KAHOS) alusel kinnistud ja hüvitab need.“Keerulisem on olukord tema arvates faktilise sundvõõrandamise korral, kui avalik võim ei langeta ühtegi otsust vara äravõtmise kohta, aga seab näiteks riigi julgeoleku huvides või keskkonnakaitselistest kaalutlustest isiku varale või ettevõtlusele piirangud või keelud, mille tõttu on võimatu kinnisasja kasutada või ettevõtlusega tegeleda. „Näiteks kui lendoravate lennukoridori tõttu ei ole kinnisasjal enam majandustegevus lubatud. Või kui rohepöörde elluviimiseks keelatakse näiteks kaevandamine olukorras, kus kaevandamisload kehtivad ja isik on teinud olulisi investeeringuid,“ tõi Jõks näiteid faktilise sundvõõrandamise kohta. „Hästi mäletame ka vaidlust, kui Elisal keelati oma võrkudes kasutada Huawei riist- ja tarkvara, vaatamata sellele, et vara omandamise ajal oli selle kasutamine lubatud.“Euroopa inimõiguste kohtu praktika kohaselt võib sellistel juhtudel olla tegemist faktilise sundvõõrandamisega, mis tuleb hüvitada kohe ja õiglaselt, ütles Jõks. Ta lisas, et paraku ei ole Eesti seadused piisavad, et pakkuda isikutele kaitset faktilise sundvõõrandamise vastu. „Ainuke võimalus on alustada avaliku võimu vastu aastatepikkust ja kallist kohtuvaidlust riigivastutuse seaduse alusel,“ sõnas ta. Jõks pakkus, et selle vältimiseks võiks riigil olla seadus, mis avalikes huvides faktilise sundvõõrandamise korral näeb ette hüvitamismenetluse mõistliku aja jooksul.Kohtuprotsess kulutab aega, raha ja tervistOsaühingu Parem Kallas kaasuses ei suutnud ettevõte ja Pärnu linn 20 aasta jooksul kokku leppida maatüki võõrandamise õiglases hinnas. Mis võiks olla selliste vaidluste lahendamise mõistlik aeg?Ega mõistliku aja kriteeriumit olegi kuhugi kirja pandud, ütles Jõks. Ta märkis, et kui ühes kohtuastmes saab vaidlus läbi aasta-kahega, siis seda võib pidada mõistlikuks ajaks. „Aga kui vaidlus hüvitise õiglase suuruse üle kestab 20 aastat, siis peaks igaüks aru saama, et sellel pildil on midagi valesti,“ lausus ta. „Minge rääkige Nursipalu inimestele, et kui nad pole hüvitisega rahul, siis tuleb 20 aastat riigiga kohut käia.“Kuid see ei tähenda, et vandeadvokaat Jõks soovitaks Nursipalu harjutusväljaku laiendusele ja Rail Balticule ette jäävate maatükkide omanikel võtta vastu riigi esimene pakkumine, et iga hinna eest kohtuprotsessi vältida. „Kindlasti ei soovita ma ka kohe kohtusse minna. Iga olukord on unikaalne. Seetõttu tuleb igal juhul inimestel otsustada, kas nad tahavad kohtus vaidlema hakata,“ nentis ta. „Kui tahavad, siis peavad arvestama selle riskiga, et vaidlus võib kesta kaua ja tulemus ei pruugi olla positiivne. Samas arvan, et õigusriigis on siiski austusväärne, kui inimesed oma õigusi kaitsevad, juhul kui nad näevad, et neid on riivatud.“Ta lisas, et peale rahaliste võimaluste peaks iga isik enne kohtutee ettevõtmist hindama ka oma aega ja tervist.Ja isegi kui maaomanikud otsustavad võtta ette kalli ja ajamahuka kohtutee, ei tähenda see, et harjutusväli jääks laiendamata või raudtee ehitamata. Välja arvatud juhul, kui kohus annab vaidluse ajaks esialgse õiguskaitse. Kui seda ei juhtu, siis maatükk sundvõõrandatakse, ja kui maaomanik ei ole riigi pakutud hinnaga nõus, algab vaidlus õiglase hinna leidmiseks. Nursipalu ootab kõik veel eesRiik on varemgi eraisikute kinnisvara omandanud, et seda avalikes huvides kasutada. Viimatised ja kõige aktuaalsemad näited on Nursipalu kaitseväe harjutusväljaku rajamise ja Rail Balticu ehitamise tarbeks maatükkide omandamine.Viimase 20 aasta jooksul on riigikaitseliste ehitiste tarbeks maatükkide omandamiseks jõutud kokkuleppele 99,8% juhtudel, ütles riigi kaitseinvesteeringute keskuse (RKIK) harjutusväljade portfellijuht Elari Kalmaru. See tähendab, et enamikul juhtudel ei ole riik pidanud maatükke sundvõõrandama, vaid on maaomanikuga õiglases hinnas kokkuleppele jõudnud. Enamik maatükke, mille omandamine on läinud libedalt, on olnud hoonestamata.„Vaid ühel juhul pole maade omandamisel kokkuleppele saadud,“ märkis Kalmaru.Et selgitada välja Nursipalu harjutusvälja laiendusele ette jäävate maatükkide õiglane hind, on RKIK tellinud kutseliselt hindajalt hindamise. Kalmaru sõnas, et esimesed hindamised peaksid olema tehtud selle kevade jooksul ja alles seejärel tutvustatakse hindamistulemusi maaomanikele.„Seni ei ole veel ühegi kinnistu ostu või vahetuseni jõutud,“ ütles Kalmaru Nursipalu harjutusväljaku laienduse kohta.Neli sundvõõrandamistPalju hoogsamini on riik maatükke omandanud Rail Balticu ehitamiseks. Aprilli alguseks on riik omandanud raudtee tarbeks 358 era- ja munitsipaalomandis olnud kinnisasja, ütles majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi avalike suhete nõunik Martin-Erich Torjus. „Valdavalt on kinnisasjad omandatud kokkuleppel. Kokkulepet ei ole saavutatud neist nelja kinnisasja kohta, mistõttu on need tulnud sundvõõrandada,“ lisas ta.Parasjagu on pooleli veel üks kinnisasja sundvõõrandamise menetlus. Kuid ministeerium ei tea, kes on selle omanik. Peale selle on praegu töös 250 omandamismenetlust. Ministeerium plaanib omandada veel 400 kinnisasja. Kokku tuleb Rail Balticu ehitamiseks omandada umbes 1300 hektarit maad, sinna hulka kuuluvad ka riigi- ja munitsipaalmaad.„Riik alustab iga läbirääkimist eesmärgiga omandada avalikes huvides vajalik kinnisasi kokkuleppel,“ ütles Torjus.Õnneks ei ole Rail Balticu ehitamiseks maade omandamine ja nende hinnas kokku leppimine läinud nii vaevaliselt, nagu läks Pärnu linnal vaidluses osaühinguga Parem Kaldaga. Torjuse sõnul kulub selleks keskmiselt 1,2 aastat, kui senine maaomanik soovib maatüki eest raha.Kuid täiesti takerdusteta pole asi ka sujunud. Nelja kinnisasja sundvõõrandamised on kohtus vaidlustatud. Jõustunud lahendeid neis kaasustes veel ei ole.


Kohus kinnitas riigikogulase ja ettevõtja kompromissiTallinna ringkonnakohus kinnitas sel nädalal kinnisvaraettevõtja Tõnu Kortsu ja riigikogu isamaalasest liikme Andres Metsoja kompromissi kohtuasjas, milles Korts nõudis Metsojalt tema poolt arvamusartiklis esitatud valeväidete ümberlükkamist.Kohtuasi puudutas Metsoja poolt ajalehes Pärnu Postimees võrguväljaandes 20. märtsil 2021 ilmunud arvamuslugu «Vassimine ja läbipaistmatud otsused ei tee linnajuhtidele au», milles ta esitas Kortsu kohta terve rea väiteid, mis osutusid ebaõigeks. Metsoja arvamuslugu oli ajendatud arendusest Pärnu jahisadama lähedasel krundil Lootsi 10.
«Maadevahetuse skandaaliga üleriigilise tuntuse pälvinud kinnistuarendaja Tõnu Korts ei ole kunagi varjanud, et tema tegelik soov on ehitada sinna korterelamu. Nüüd saavutab ta seda eesmärki linnajuhtide heakskiidul vabatahtlike päästjate maja sildi all,» kirjutas Metsoja oma arvamusartiklis.
Korts märkis, et Metsoja väited on teadvalt ebaõiged, pahatahtlikud ning suunatud tema au, hea nime ja maine kahjustamisele, sest avalikkuse ees nimetatakse teda maadevahetuse skandaali osaliseks ja süüdimõistetud kurjategijaks. Korts tõdes, et ta ei ole seotud maadevahetuse skandaali või kriminaalasjaga, sealhulgas ei ole ta selles kriminaalasjas saanud kahtlustust ega süüdistust.
Samuti polnud Korts rahul, et Metsoja viitas artiklis sellele nagu ta tegeleks korruptsioonihõngulise mahhineerimisega koos linnajuhtidega kolmanda isiku kinnistule ebaseadusliku kortermaja püstitamisega vabatahtliku päästjate maja sildi all.
Korts pöördus Pärnu maakohtusse, kus mullu 1. augustil tema hagi rahuldati. Kohus määras, et Metsoja peab samas väljaandes oma valeväited ümber lükkama ning maksma Kortsule 3000 eurot mittevaralise kahju katteks.
Metsoja vaidlustas maakohtu otsuse ringkonnakohtus, kuid läks seal Kortsuga kokkuleppele ning asi lahenes kompromissiga.
Kompromissi kohaselt peab Metsoja maksma Kortsule 5000 eurot ning esitama enda kulul AS-ile Postimees Grupp avalduse Pärnu Postimehes ilmunud artiklis avaldatud ebaõigete andmete ümberlükkamiseks hiljemalt 18. aprillil.
Ringkonnakohtus kinnitatud kompromissi vaidlustada ei saa.


Taavi Pern: kohtute menetlustõrkeid leevendaksid videokordused   Praeguste reeglite tingimustes on maakohtute võimekus menetlustõrkeid vältida tugevalt pärsitud. Näiteks Tallinna Sadama menetluse kontekstis ei saa uus kohtunike koosseis otsustada, kas ja milliste tõendite korduvat uurimist kohtunikud vältimatult vajalikuks peavad, kirjutab Taavi Pern.   Rahvakohtuniku haigestumise tõttu alustame 11. aprillil uuesti kohtumenetlust Tallinna Sadama korruptsiooni asjas. Selles menetluses on kaalul mitme inimese süüküsimus ning miljonite eurode saatus, kuid ka õigussüsteemi usaldusväärsus tervikuna. 4. aprillil katkes tõendite uurimine kohtus rahvakohtunike puudumise tõttu, kuid üles on kerkinud küsimus, kas sarnaste probleemide tekkimist tulevikus väldiks vaid rahvakohtunike kaasamise süsteemi muutmine viisil, millest Harju maakohtu juht Astrid Asi kirjutas ERR-i portaalis ilmunud arvamusloos. Arvan, et ei. Võimalus, et kohtumenetlust tuleb taasalustada mõne kohtukoosseisu liikme tagasiastumise tõttu, on vaid üks kohtumenetluste venimise sümptomitest. Pelgalt mõne üksiksümptomi ravimine leevendab küll konkreetsest murest tingitud vaevuseid, kuid ei ravi haigust tervikuna. Rahvakohtunikest loobudes tuleb vaieldamatult kaaluda seda, kas rahvakohtunike asemel peaks keerukates kohtumenetlustes osalema professionaalne mitmeliikmeline kohtukoosseis nagu ringkonnakohtutes. Siiski pole mitte ühegi kohtuniku haigestumine, karjäärimuutus või mõni muu tagasiastumisega lõppev situatsioon välistatud ning haigussümptom on tagasi. Seega ei pruugi vaid rahvakohtunikest loobumine edaspidi Tallinna Sadama kriminaalasja sarnaseid olukordi vältida. Seetõttu on kohane küsida: kas praegune kriminaalmenetlus vääriks põhjalikumat reformi? Kuigi juba sel poolaastal on jõustumas seadusemuudatusi, mis kohtumenetlust kiirendavad, pole tegemist mahuka menetlusreformiga. Samuti ei vähenda muudatused menetluste tõrkeriske.  Tarbetud kordused tõendite esitamisel  Tallinna Sadama kaasus tekitab muuhulgas küsimuse, kas tõesti on vajalik, et sama eesistuja juhtimisel ja uue rahvakohtuniku lisandumisel peame tõendite esitamist alustama täiesti otsast peale? See võib tähendada iga juba esitatud tõendi uuesti avaldamist ja kohtule üle andmist. Jah, ei ole välistatud, et prokurör ja kaitsjad lepivad omavahel kokku ning kõik seni esitatud tõendid loetakse avaldatuks. Samal ajal pole välistatud seegi, et sellist kokkulepet ei saavutata. Jah, on võimalik seegi, et kohtuistungil ei ole vaja korrata tunnistajate küsitlemist, kuid kas see on reegel? Ei. Nii mina kui ka mu kolleegid on kogenud olukordi, kus juba küsitletud tunnistajat küsitletakse kohtus täpselt samade asjaolude kohta rohkem kui üks kord. Seda on juhtunud isegi siis, kui menetluslikke vigu varasemate ristküsitluste juures tuvastatud pole. Selliste kordusküsitluste korraldamine pole ratsionaalne. Miks sobib kõrgemates kohtutes tõendeid uurida salvestise või kirjaliku protokolli vahendusel, kuid esimese astme kohtus kas päris või peaaegu samas kohtukoosseisus mitte? Seadus sellele küsimusele vastust ei anna, kuid tarbetute korduste vältimine kohtus säästaks riigi ressursse ja tagaks võimaluse kiirema lahendini jõuda.  Paindlikkus tehniliste lahenduste abil "Võiks kaaluda, kas kohtusaalid varustada lisaks helisalvestustehnikale ka videosalvestustehnoloogiaga."Praktilisest küljest võiksid kohtud kaaluda videokorduste võimaldamist kohtukoosseisule. Seetõttu võiks kaaluda, kas kohtusaalid varustada lisaks helisalvestustehnikale ka videosalvestustehnoloogiaga. Nii tekib kohtule võimalus korduvalt taas vaadata ja kuulata tunnistajate ütluseid. Iseäranis kasulik oleks see neis erandlikes olukordades, mil kohtumenetlus tuleb taaskäivitada. Selle sammuga võidaksime ajas ja võiksime seeläbi ka kvaliteetsemate otsusteni jõuda. Näiteks võimaldaksid videosalvestised kohtunikel ütlusi andnud tunnistaja kehakeelt põhjalikumalt analüüsida ja sellele vajadusel otsuses viidata. Tallinna Sadama kriminaalmenetlust on venitanud koroonapandeemia põhjustatud seisakud. Menetluse tempot on pidurdanud olukorrad, kus kohtuistungi läbiviimine olnuks võimalik küll videoülekande teel, aga istung on siiski mõnede menetlusosaliste soovimatuse tõttu seda aktsepteerida, ära jäänud.  Selged hoovad istungite juhtimisel  Võiks siiski küsida, kas kohtul võiksid olla vabamad käed määramaks, millisel viisil menetlusosaline istungist osa võtma peab? Kohtul peaks olema võimalik ka kõrvaltvaatajana hinnata, kas menetluspoole vastuväide on tõesti asjakohane või mitte. Kehtiv seadus seda ei luba. Seega on praeguste reeglite tingimustes maakohtute võimekus menetlustõrkeid vältida tugevalt pärsitud. Näiteks Tallinna Sadama menetluse kontekstis ei saa uus kohtunike koosseis otsustada, kas ja milliste tõendite korduvat uurimist kohtunikud vältimatult vajalikuks peavad. Kui menetluspooled tõendite avaldamise osas kokkuleppeid ei saavuta, jääb kohtu ülesandeks nõustuda tõendite esitamisega viisil, mida menetluspooled asjakohaseks peavad. Kui aga kohus menetluspoole valitud teed õigeks ei pea ning näeb, et konkreetset tõendit võiks avalikul istungil esitleda hoopis ratsionaalsemalt? Või veel enam: kui tõendit esitletakse samas kohtuastmes, samale kohtukoosseisule korduvalt? Ei näi mõistlik, et kohtul puudub võimalus aktiivselt kaasa rääkida selles, mil moel tõendit esitada või veel enam, otsustada tõend vastu võtta olukorras, kus kohtule endale on tõendi sisu juba hoomatav. Miks ei võiks kohtul olla võimalus kinnitada pooltele, et tõendi sisu on kohtule arusaadav ilma seda kohtuliku uurimise käigus pikemalt kommenteerimata ning et pooled võivad tõendile viidata juba vaidluste käigus? Kehtivate reeglite järgi toimuv võistlev kohtumenetlus on võrreldav piltmõistatuse kokkupanemisega. Anname prokuröridena kohtule tükk tüki haaval üle keerukat ja kirjut pilti. Seejuures järgides reeglit, et ühtegi pildikildu kohtule üle andes ei tohi me enne kohtumenetluse lõppfaasi kirjeldada seda, millise osa suuremast pildist moodustab see tükk koos teiste, veel kohtule üle andmata kildudega. Kas tõendi vastuvõtmise ja avaldamisviisi osas otsuseni jõudmist ei lihtsustaks see, kui menetlusreeglid eelnevas paindlikumad oleks? Need on vaid mõned mõtted võistleva kohtumenetluste kiirendamisest. Ei saa jätta märkimata sedagi, et üldpildis on kriminaalmenetlused, sh kohtumenetlused juba niigi suhteliselt kiired. Siiski näitavad Tallinna Sadama kriminaalasjaga sarnased menetlused, et oma võimete lage me veel saavutanud pole ja arenguruumi on mitmetes võistleva kohtumenetluse nüanssides. Vältides menetlusreeglitega keerukate asjade venimist võidame ka lihtsamate asjade lahendamise kiiruses. Seetõttu on tervitatav diskussiooni jätkumine selle üle, mil moel kriminaalmenetlusi veel tõhustada saaksime.    					Toimetaja:  Kaupo Meiel


Hiina tuntud inimõigusadvokaadid mõisteti enam kui 10 aastaks vangiPEKING, 10. aprill, AFP-BNS – Kaks Hiina tuntud inimõigusadvokaati, kellest üks kutsus president Xi Jinpingi tagasi astuma, mõisteti enam kui kümneks aastaks vangi, teatas inimõigusorganisatsioon Human Rights Watch esmaspäeval.
Xu Zhiyong ja Ding Jiaxi mõisteti suletud uste taga toimunud kohtuprotsessidel süüdi riigivõimu õõnestamises.
Mõlemad osalesid aktiivselt kodanikuõiguste liikumises New Citizens' Movement, mis on kutsunud reformima Hiina põhiseadust ja tauninud valitsuse korruptsiooni.
President Xid koroonapandeemia ajal tehtud vigade eest tagasi astuma kutsunud Xu mõisteti Shandongi provintsis toimunud protsessil 14 aastaks vangi, teatas inimõigusorganisatsioon Human Rights Watch.
Ding mõisteti vangi 12 aastaks ja jäeti kolmeks aastaks ilma poliitilistest õigustest, ütles süüdimõistetu abikaasa Luo Shengchun.
AFP – Baltic News Service


Heido Vitsur: Kõik edukad riigid sekkuvad ühel või teisel määral oma majandusse. Järgmised kolm-neli aastat on 90%-l inimestest väga raske“Maksuküüru kaotamine ja rikastele raha juurde andmine tähendab, et veel rohkem asju jääb riigis tegemata,” lausub majandusteadlane ja LHV panga majandusanalüütik Heido Vitsur, kes kritiseerib teravalt ka meie majanduspoliitikat. “Mart Laari peaministriks olemisest saadik oleme kuulnud, et turg paneb kõik paika. Turg panigi paika Eesti rekordilise hinnatõusu võrreldes teiste Euroopa riikidega. Aga kas meile tõesti meeldib selline paikapanek, et kaotad veerandi oma rahast?”
Kuna Eesti majanduse kohale on kogunenud sünged pilved, rääkisime meie ühe kogenenuma majandusteadlase Heido Vitsuriga selle minevikust, olevikust ja tulevikust. Vitsuri sõnul ei suuda riik praegu siluda majandustsüklite mõjusid ning käitub alati samamoodi, olgu meil siis buum või kriis.
Kõik läheb kallimaks ja inimesed murravad pead, mida iga päevaga odavneva rahaga teha, kui seda peaks siiski üle jääma. Õigemini ei peaks me rääkima sellest, et üks või teine asi on kallis, vaid hoopis sellest, et raha kaotab väärtust.
See on õige, et raha on kaotanud oma väärtust. Viimase kahe aasta jooksul on nii-öelda keskmise inimese jaoks kaotanud raha oma väärtust peaaegu ühe kolmandiku ulatuses. Muidugi on iga inimese puhul see raha kaotus olnud erinev. Sõltub, mida inimene tarbib. Kas ta tarbib rohkem neid asju, mis kallinesid kõige rohkem, või selliseid, mis peaaegu üldse ei ole kallinenud.  Kui võtta aga üks tavaline inimene, kes on oma sissetulekute poolest kusagil keskel või allapoole seda, siis tema tarbimises moodustasid kõige suurema osa toit ja eluase. Need kaks asja aga kallinesid kõige rohkem.
Niisugune olukord panebki mõtlema, mida siis üha odavneva rahaga peale hakata – kas hoida kokku või kulutada rohkem, sest mine tea, kas tulevikus saab enam üldse midagi selle summa eest osta. Ehk et kas on otstarbekas niisuguses olukorras koguda veel mingeid tagavarasid?
Alati on inimesel reserve vaja, sest kunagi ei tea ette, mis võib juhtuda. Nüüd ongi küsimus, kuidas neid reserve hoida. Kui raha tagavaraks palju pole, siis ei saagi muud teha, kui seda pangas hoida, sest väikest summat pole mõtet panna kinnisvarasse või väärismetallidesse. Kuidas sa ikka 1000 või 2000 euro eest kinnisvara soetad või väärismetalle ostad? Investeerimiskulla leht ju maksab umbes 6000 eurot. Kui on käsutada väikesed summad, siis erilisi valikuid ei ole. Neid ongi kõige targem hoida sellisel pangakontol, kus rahale mõni protsent lisandub.
Millised siis üldse on ellujäämise võimalused?
Jah, aga niisugune eriline hinnatõus siiski tähendab ka seda, et meie globaliseeruv maailm, kus kõik said kõike, mis oli kõige odavam, ka vabalt osta, on lõppenud.
Näiteks odavat energiat ei saa enam?
Jah, üks asi, mida me odavalt ostsime, oli Vene energia. Gaas, nafta. Me ostsime seda väga odavalt. Odavamalt kui keskmine eurooplane. See oli ka üks põhjus, miks meil hinnad kasvasid kaks korda enam kui mujal Euroopas.
Kas siis nüüd, mil toorained on hakanud globaalses mõõtmes jälle odavnema, ei lähegi meie hinnad enam alla?
Ma arvan, et mõned hinnad võivad alla minna, kuid siin on käivitunud teine protsess. Kui hinnad tõusid, hakkasid tõusma ka palgad. Kui varem kasvasid palgad meil  pika aja jooksul 5-7 protsenti aastas, siis möödunud aastal oli palkade kasv keskeltläbi 9 protsenti. Arvatakse, et sel aastal jääb palgakasv samuti kümne protsendi juurde.
Nii et sissetulekute kasvuga silutakse pikapeale see 25-protsendine inflatsioon ära. Aga jah, kaks-kolm aastat on neil inimestel, kes elavad palgast – ja neid on meil ligi 90 protsenti – raske.
Tuleviku ennustamine on riskantne, sest nagu te tabavalt olete öelnud, seda tuleb teha tahavaatepeegli kaudu. Midagi saab meie majanduse homse päeva kohta siiski öelda? Kes tahavad aktsiaid soetada, neil on väga tähtis teada, kuidas meie majandusel hakkab minema.
Jah, tulevikku on raske ette näha või turgudel toimuvat oma kasuks pöörata. Nagu nägime, isegi Eesti Pank ei suutnud seda teha. Aga ma ei ütleks, et inimesed ei peaks tuleviku peale mõtlema ja selleks valmistuma. Kui on huvi, siis võib ka aktsiaturgudel raha teenida. Nii mõnedki teevadki seda. Maailma legendaarseim investor Warren Buffett ei olegi muud teinud, kui investeerinud, ostnud ja müünud aktsiaid.
No see on juba professionaalne töö.
See on jah juba suur töö. Aga Buffett ehitas selle tööga üles oma impeeriumi ja on maailmas legendaarne investor, kes investeerimise valdkonnas kõige rohkem saavutanud.
Aga tuleme tagasi Eesti majanduse juurde. Oleme kuulnud, et tootmised panevad uksi kinni, inimesi koondatakse, paljud on läinud Lätti tegutsema. Mis saab Eestist? Tulud ja maksubaas ka väheneb ju niimoodi.
Eesti puhul tuleb enam kui mujal arvestada kriisile eelnenud ajal toimunuga. Eesti on ühes mõttes olnud maailma kõige kapitalistlikum riik – me oleme usaldanud turgu ja arvanud, et kui lasta turujõududel vabalt toimida, siis läheb meil kõige paremini. Ja aeg-ajalt ongi nii läinud. Aga küsimus on, kas alati ikka läheb. Praegu, rohepööret tehes, ei taha me ka turusignaale summutada, vaid arvame , et turusignaalide järgimine on kõige targem, kuigi need signaalid on karmid – investorid lähevad ära, ettevõtted panevad uksi kinni. Ma ise arvan, et see turusignaalide järgimine võib olla tark, aga alati ei pruugi olla.  Ei saa nii, et üldse ei tohi kusagil midagi täiendavalt stimuleerida või ise teha. Näiteks tajuda tuleviku signaale ja teha midagi, mida turg veel ei oota.
Tooge selle kohta mõni näide, mida riik saaks omalt poolt ära teha.
Kui vaatame ajalukku, siis näeme, et kui hakati raudteid ehitama, siis mingeid turu signaale selle vajalikkusest veel ei olnud. Oli tulevikuvisioon. Raudteede ehitamine  oli kaua aega ainult puhas kulu. Aga siis, kui kaubad ja reisijad  mõnda aega liikunud olid, muutusid raudteed kasumlikeks. Selliseid asju, mida saab ette tajuda, et neid on vaja, kuid mis esialgu tulu ei too, neid võib riik teha.
See ongi  riigi ülesanne, sest ükski eraettevõtja kaua aega tulu mitte toovaid rajatisi ju tegema ei hakka.
Jah, muidugi. Seda ongi riigid kogu aeg teinud, sest tuleviku investeeringuid, teaduslikke investeeringuid ja infrastruktuuri kulutusi on ikka teinud riigid. Ettevõtja ei hakka investeerima liiga kaugesse tulevikku. Mõned suurfirmad saavad seda teha, aga väiksemad firmad, nagu on Eestis, kellel on kapitali vähem, seda teha ei saa.
Ja ikkagi, mida oleks pidanud siis Eesti riik ära tegema?
No üks selline asi, mis oli ammu teada, on hoonete soojustamine. Aga kuna energia oli odav ja turg signaale ei andnud, et midagi võib muutuda, siis on meil hoonete soojustamine kõik need 30 pluss iseseisvuse aastat olnud loid. Mõningat toetust on ju antud selleks, aga seda on olnud vähe. Vene ajast oli ju teada, et kõik paneelmajad olid tolle aja nõuete kohaselt kaks korda väiksema soojuspidavusega, kui oleks vaja olnud.
Ja seda tehti tol ajal teadlikult, et niisuguseid maju massiliselt ehitati?
Seda tehti jah teadlikult, kuna masuut oli nii odav ja seda oli nii palju, et see tuligi ära põletada. Seetõttu jäetigi isolatsioonimaterjalid seina panemata.
Algusest peale oli teada, et need majad on külmad ja nõuavad palju kütet, ja et kui Venemaa enam plaani järgi masuuti kohustulikus korras põletamiseks ei saada, tuleb seda ostma hakata.
Hakati ostma, aga hind oli ikkagi odav?
Jah, ja kuna nii oli, siis ei tehtud midagi, et maju soojustada. Nüüd oleme uues olukorras. Energia arved lõid inimestel põlved nõrgaks. Odavat Venemaa kütust me enam ei saa. Ei saa ka muud odavat kaupa – puitu ja rauda ning muid materjale. Kui majade reoveerimine oleks juba riigi toel läbi viidud, poleks me praegu uute Euroopa nõuetega ega ka soojaarvete tasumisega sellises olukorras, nagu praegu oleme. Enamikul rahvast pole raha sellise renoveerimise jaoks kunagi jätkunud, kõikide majade soojustamine kümne aasta jooksul käib meile lihtsalt üle jõu. Aga see, et nii kord minema hakkab, oli meile teada juba nõukaaja lõpust peale. Ja see oli juba siis selge, et majade soojustamine tuleb kohe ära teha. Sellest rääkisid korduvalt ka meie väliskonsultandid.
Meil on olnud siin tuliseid vaidlusi teise pensionisamba ümber. Olete maininud, et suuremad apsakad selle samba puhul on nüüd küll ära parandatud, aga rahva teadvusse on ikka jäänud kahtlus, kas see teine sammas on ikka õige asi või peaks oma raha sealt välja võtma ja ise kuidagi investeerima hakkama.
See raha väljavõtmise vabaks laskmine ei olnud minu arvates rahva silmis nii suur karuteene, kui oli see 25-protsendine inflatsioon. Noh, inimesed said õiguse lõpetada raha kogumise ja raha teisest sambast välja võtta – ja mis siis. Nende endi mure. Aga seda, kuidas hinnad mõne kuuga kõrgele tõusid ja raha järsku oma väärtuse kaotas, tajusid kõik väga teravalt. Veerand kogutust on ühe aastaga läinud! Mõeldakse, et veel paar sellist aastat ja siis pole enam pea midagi alles jäänud. Ja vaat see, et me ei suuda oma majandust just makrotasandil stabiliseerida, on praegu kõige suurem häda. See suur ostujõu kukkumine oligi ju selle tagajärg, et me suutsime enne kriisi endale majanduslikult eriti soodsa elu turgudelt välja õngitseda ega mõelnud sellele, et sellise keerulise olukorra, nagu on praegu, vältimiseks peaks riigi majanduspoliitika olema selline, mis niisugused suuri kõikumisi siluks. Meil aga selliste majandustsüklite stabilisaatorite peale ei mõeldagi. Üleüldse ei mõelda niimoodi. Me leiame, et turujõud ja nende stiihia on niisugune ilus asi, mis annab ka kõige parema tulemuse. Aga vaadakem, mida teevad teised riigid. Kõik nad ajavad tugevat tsüklivastast poliitikat. Ja see ei seisne üksnes eelarve tasakaalustamises. Tehakse veel palju muud.
Näiteks maksude kaudu.
Jah, ka maksusüsteemid on arenenud riikides sellised, et buumi ajal võetakse inimestelt rohkem raha ära ja raskel ajal antakse jälle toetustena tagasi. Meie laseme kogu aeg ühtemoodi, olgu buum või olgu kriis.
Kas see tuleb meie poliitikute lihtsast arusaamast majandusest, et kui eelarve on tasakaalus, siis on kõik korras? Kuuleme seda eelarve tasakaalu juttu kogu aeg.
Ma arvan, et see tuleb samuti turu-usust. Meie valitsevad poliitikud ja ka rahvas on turu-usku. Kõigis küsimustes tahetakse otsustamine turule jätta ja arvatakse, et nii on kõige parem. See on jäänud meil kreedoks Laari esimest peaministriks olemisest saadik. Ikka kuulsime, et küll turg paneb kõik paika ja valitsuse asi on ainult eelarve tasakaalus hoidmine. Turg panebki kõik paika, aga just nii, nagu me äsja nägime. Turg pani paika Eesti rekordilise hinnatõusu võrreldes teiste Euroopa maadega. Laar ei eksinud, aga kas meile selline paikapanek tõesti meeldib, et kaotad veerandi oma rahast? Paljudele vist ei meeldi.
Kas oleksime tõhusama riigivalitsemisega saanud seda halba hinnatõusu rekordit ära hoida?
Ega vahetult enne kriisi enam midagi teha ei olnud. Kujunenud olukord oli väga pikaaegse tegevuse ja turu-usu tulemus. Me ei ole kasutanud sellist majanduspoliitikat, mis lubaks majandustsüklit siluda. Me pole selleks kunagi mitte midagi teinud.
Kas siis turustiihia taltsutamisega saavad hakkama ainult suured riigid?
Ma ütleksin siiski, et sellega saavad paremini hakkama sotsiaalmajanduslikult rohkem arenenud riigid, kellel on suurem kogemus, ja mingit rolli võib siin mängida ka nende rikkus. Aga häda on siiski selles, et me ei mõtle üldse selle peale, kuidas turu lainetamises ellu jääda. Meil peetakse isegi selle peale mõtlemist valeks. Aga turg lainetab tihtipeale rohkem, kui inimestele meeldiks või kui nad välja kannatada suudavad. Ega siis nii paljud meilt ja veel rohkem inimesi meie naabrite juurest poleks muidu jalgadega hääletanud ja lahkunud.
See on poliitilise valiku küsimus, kas me tahame, et turu lainetused tabaksid meid nii, nagu nad tulevad, või püüame seda stiihiat kuidagi leevendada.
Sama palju nagu eelarve tasakaalu vajadusest, kuuleme me nüüd peale valimisi uutel koalitsioonikõnelustel, et äkki ei jätku enam raha mitte millekski. Pole vist ühtegi eluala, kus ei valitseks karjuv rahapuudus. Soomes arutati just enne valimisi, milleks uues majandusolukorras inflatsiooni tingimustes raha on ja milleks ei ole, erakonnad ütlesid ka välja, kustkohalt nemad kärbiksid. Meil aga lubati valimiste eel maad ja taevad kokku, aga nüüd pannakse eelarveläbirääkimistel nädalaga kokku mingisugune eelarve, kus on vaid kärped ja kokkuhoid.
Seegi on meie valitseva majandusfilosoofia tagajärg. Me ütleme, et maksukoormus peab alanema, see peab olema väike ja üldse peavad avalikud kulutused olema vähesed. Ja samas tahame me  saada kõiki neid asju, mis on Soomes või Rootsis. Me oleme skisofreenilises olukorras. Me tahame kas USA või Singapuri maksukoormust, aga samas saada riigilt samasuguseid teenuseid, nagu on Põhjamaades. See on võimatu. Ja vaat siin on minul etteheide meediale. Ajakirjanikud ei taha näha, et need soovid on vastuolulised. Selle asemel et sellele tähelepanu juhtida me aina kuuleme ja loeme, et avalikke kulusid tuleb vähendada ja ka maksukoormust tuleb vähendada. Aga kui midagi on puudu, siis näidatakse näpuga – riik jättis selle ja selle tegemata. Teed jäävad ehitamata ja remontimata, tänavad lagunevad…
Aga seda ju peab ajakirjandus kajastama, kui teed lagunevad.
Jah, aga ootaks ajakirjanduselt ikka avaramat pilku, et tehtaks endale selgeks, miks üks või teine asi on nii, nagu on, siis hakkab ka lugeja kaasa mõtlema. Aga kui hommikul kuuldakse või loetakse, et maksud on halvad ja laenu ei tohi võtta, aga õhtul jälle, et see ja see on ikka tegemata, siis tekib inimeste peas ainult segadus.
Olete ise ka kritiseerinud seda, et riigieelarves tehakse kärpeid pealiskaudsetel koalitsioonikõnelustel paari tunniga. Kuidas nende kärbetega siis ikkagi on? Oleme kuulnud ka niisugust arutlust, et parem on eelarvet kokku tõmmata kui lasta hindadel aina tõusta.
Küsimus pole üldse selles, sest kärped pole hinnatõusu jaoks mingi alternatiiv. Lõviosa inflatsioonist tuli pakkumispoolelt, mitte ülemäärasest nõudlusest. Aga kui me lapime ära teeaugud ja vähendame sellega kütusekulu ning remondiarveid, siis see ei suurenda inflatsiooni, vaid suurendame hoopis oma majanduse konkurentsivõimet. Kui me kiiremini soojustame oma hooneid ja hoiame sellega energiat kokku, siis see ei tekita samuti inflatsiooni, vaid vastupidi.
Kuid eelarves on kulutusi, mida võib kindlasti kärpida, ja on asju, mida ei või kärpida. Aga ma olen kindel, et selliseid otsuseid ei saa laua taga niimoodi paari tunniga teha. Enne peab tegema korraliku analüüsi, milleks võib kuluda terve nädal, aga võib kuluda ka mitu nädalat. Paaritunnistel kõnelustel saab selgusele jõuda vast ainult selles, et kumb on odavam, kas teede lappimine või lappimata jätmine.
Astmelise tulumaksu asemel räägitakse meil maksuvaba miinimumi tõstmisest. Kas sellest on abi?
Riigid tavaliselt seda teed ei lähe. Ja sellel on ka põhjus – maksuvaba miinimumi tõstmine on kõige kulukam meede eelarve jaoks. See viib eelarvest kõige enam raha välja, sest see meede toetab kõiki. Mitte ainult vaesemaid ja abi vajajaid. Selle meetmega toetatakse ka miljonäre.
Tundub, et Eesti riik ongi väljas just rikaste toetamise peal. Kõik märgid näitavad seda. Kuidas me siis saavutame seda rahva sidusust, mida on raskel ajal vaja?
Õige oleks ikka toetada seda kolmandikku või poolt rahvast, kes teenivad vähem. Aga meil öeldakse, et kui toetustes teha sissetulekute järgi vahet, siis see on karistamine hea töö eest…
Nojah, selle peale tahaks öelda, et tule taevas appi. Kas tõesti miljonäre toetades olme saavutanud võrdse kohtlemise ühiskonna? Mujal maailmas vist nii ei mõelda?
Jah, mujal maailmas seda niimoodi ei võeta. Seal mõeldakse hoopis niimoodi, et maksud peavad olema õiglased ja jõukohased. Maksude suurus peab vastama inimese suutlikkusele neid tasuda. Meil peavad aga maksud olema ühetaolised, kõik ilma igasuguste eranditeta.
Kas pangad võiksid rohkem ühiskonna jaoks panustada, näiteks riigikaitsesse ja mujale, et inimestele ei oleks vaja lisamakse kehtestada? Pankade erakordne kasum on Euribori tõusuga seoses väga suur?
Ma küll ei kujuta ette, see on ikka riigi poliitika ülesanne. Pangad tegutsevad etteantud reeglite raamistikus. Nad ei ole vabad. Näiteks laenude andmisel peab vaatama, millega laenu taotleja tegeleb. Kui tegutsetakse põlvkivisektoris, siis laenu anda ei saa. Sellised kriteeriumid on kohustuslikud kõikidele Euroopa Liidu pankadele. Muidu poleks ju võimalik rohepööret läbi viia, sest raha tuleb suunata uue energia sektorisse ja vanad tossavad ettevõtted tuleb jätta näljapajukile. Muidu nad ju ära ei kaoks.
Mina ütlesin pankade erakorralise maksustamise ettepaneku peale, et siis maksustame juba kõiki, kes kasumit rohkem saavad. Panagad pankadeks. Siin kõigub intress 1-2 protsenti. Aga 30 aasta jooksul, mis Eesti on iseseisev olnud, on toornafta hind kõikunud 10 ja 200 dollari vahel. Tootmiskulud aga on olnud samad. Vaatame parem, mida teevad teised, targemad riigid. Ja neis peetakse loomulikuks, et jõukamad inimesed maksavad suurema määraga maksu. See on olnud nii üle saja aasta. Aga meie tahame, et kõik  maksvad ühesuguse määraga. Ja ärkame üles siis, kui näeme, et keegi teenib väga suurt tulu. Aga mujal on nii, et suurema tulu puhul on järgmine maksuaste. Ja see kehtib kõikide kohta, kes rohkem tulu saavad, mitte ühe või teise kohta eraldi. Ja kui sellest on vähe, siis luuakse veel astmeid juurde. Euroopas on see kogu aeg niimoodi toimunud nende kriiside ajal.
Meil aga otsitakse palavikuliselt uusi kärpimise kohti ja muudetakse kogu majandus ja terve ühiskond veelgi haavatavamaks.
Sellest aitaks välja süsteem, mis lubaks luua uusi maksuastmeid. Vastavalt vajadusele neid astmeid ka kord juurde teha, ja kui enam pole vaja, siis ära jätta. Nii on mujal kogu aeg olnud ja nii edukad majandused on ka toiminud ja toimivad ka edaspidi. See on elementaarne. Ainult Eestis raiutakse idioodi järjekindlusega mingit valet astmelise tulumaksu kohta. Et see oleks nagu kellegi suhtes karistus. Mujal maailmas ei tuleks selline mõtlemine kõne alla. Meil on põhimõte, et ettevõtted on tulumaksuvabad, kui nad investeerivad oma kasumi.
Kas me peaksime mõnedele ettevõtetele, nagu näiteks pankadele, elektritootjatele või kütusemüüjatele ütlema, et kuna turg on mänginud teile  kätte erakordsed tulud, siis makske ka nüüd nende pealt maksu?
See oleks väga libe tee, sest ametnikud või poliitikud hakkavad määrama, mis on see ekstra maksustatav tulu. Ja kas üldse määravad ja kellele määravad. Niisugune asi ei meeldiks mulle üldse. Küll aga pean ma õigeks taastada ettevõtetele traditsiooniline tulumaksu maksmine. Ma arvan, et need eksperimendid, mida Eesti on maksualal teinud, võisid äratada küll tähelepanu ja mingil ajal meile ka kasuks tulla, aga tegelikult need meile pikas vaates kasulikud ei ole, sest me oleme ära andnud hoovad, millega majandust korraldada.
Mida veel peaks muutma? Maksustama ka dividende, luksuskinnisvara, uhkeid autosid?
Dividendide maksmist kasutatakse meil tegelikult sotsiaalmaksust kõrvale hoidmiseks. Selle võtsid kasutusele kõigepealt advokaadid, kes tunnevad seadusi kõige paremini. Võetakse endale sümboolset palka ja elatakse dividendidest. Meil on selliseid maksude optimeerimise või maksudest kõrvale hiilimise viise väga palju. Need tuleks kõik käsile võtta. Meie maksustamine ei ole õiglane. See on küll lihtne ja ühetaoline, kuid mitte õiglane.
Kõigepealt peame aru saama ja endale selgeks tegema, milline on üldse õiglane maksusüsteem. Ja siin on mul jälle etteheide meediale – meedia aitas müüa ühetaolist maksusüsteemi kui meile kõigile kõige kasulikumat.
Mujal maailmas maksustatakse kinnisvara ja autosid ka. Meil mitte. Me ei peaks mitte rääkima luksuskinnisvara maksustamisest, vaid üldse kinnisvara maksustamisest. Ja jätma välja ainult inimese elamiseks vajaliku kolmetoalise korteri, mis peaks olema maksuvaba.
Me peame ikka lähtuma printsiibist, mis on üldse õiglane maksustamine. Meil on see olnud siiani õiglane siis, kui on ühetaoline. Aga ei ole nii. See on väga ebaõiglane.
Meil on elementaarsed väärtushinnangud võrreldes põhjanaabrite ja teiste eurooplastega täiesti paigast ära. Kui õiglusest aru saamine on meil nii erinev kui teistel, siis väikestest muudatustest majanduses ei ole kasu.
Kuidas on aga lood meie ettevõtete konkurentsivõimega, kui meil on nii teistsugune majandusfilosoofia ja poliitika kui mujal Euroopa Liidus? Meil ei ole võrreldes teiste Euroopa ettevõtetega võrdseid konkurentsitingimusi. Meil on küll lihtne ettevõtet asutada, kuid veel lihtsam on sellega pankrotti minna, sest mingit sellist riigipoolset tuge, mida naudivad teiste Euroopa riikide firmad, meil pole.
Vaat kui mujal tehtaks samuti nagu meil, kui igal pool valitseks selline sügav turu usk, siis oleksid kõikide jaoks tingimused võrdsed. Aga kui teised toetavad ja subsideerivad ühel või teisel moel oma ettevõtteid, aitavad neil ellu jääda, saneerivad neid, aga meie ettevõtted peavad ise hakkama saama, ei pruugi see meie majanduse arengule kuidagi kasuks tulla. Sellises ebaõiglases konkurentsis ellujäänute arv võib osutuda liialt väikeseks. See ei parandaks meie heaolu.
Kuidas me siis peaksime hakkama oma ettevõtlust toetama?
Ega siin ühest vastus polegi. Peame vaatama, et me ei solgiks kapitalismi majanduslikke aluseid, kuid vaatama ka seda, mida teevad Soome, Rootsi, Saksamaa ja teisedki riigid. Ning võtma nende kogemusest üle seda, mis meile sobib ja mis on praktiline. Aga ütelda nii, nagu Eestis on üle kolmekümne aasta tehtud, et meie ei sekku majandusse,  see on tänapäeva maailma majanduse tingimustes väga ekslik. Kõik edukad riigid sekkuvad ühel või teisel moel oma majandusse.
Tihti kuuleme, et meil oli nõukogude okupatsioon ja seepärast meil asjad ei edenegi. Aga võtame Leedu. Nad on ostujõult meist ette läinud, õnnelikkuse edetabelist parem ei maksa rääkidagi, seal on nad hoopis teises klassis kui meie. Kas nemad on midagi paremini teinud?
Leedu on meist ette läinud ostujõu pariteedis, sest seal on hinnad madalamad. Üks põhjus on see, et nad on teises majanduskeskkonnas. Kolm nende naaberriiki – Poola, Valgevene ja Läti – on Eestist odavamad riigid. Eriti odav on Valgevenes ja Poolas. Zloti vahetuskurss on euro suhtes selline, et kui leedukas läheb üle piiri Poola, siis saab ta oma saja euroga seal osta palju rohkem, kui ta saaks osta Tallinnas. Ja kui Leedusse tuuakse Poola kaupa, siis on see samuti odav. Meie peame aga arvestama sellega, et meie hindu mõjutab meist üle kahe korra rikkam Soome tööline, kelle jaoks nii üks kui teine asi on Tallinnas odav. See asjaolu kergitab siinseid hindu kõrgemale.

Euroopa keskpank tõstab intresse, aga kuivõrd see on aidanud meid võitluses hinnatõusuga?
See on jah puhtalt hinnatõusu vastane meede ja intressi tõus on teinud inimestele palju vähem valu kui inflatsioon. Kui inflatsioon sõi kahe aastaga ära veerandi kuni kolmandiku tuhandeeurosest hoiusest, siis intressi tõus suurendab ühe või kahe aasta kestel saja tuhande eurose  võla ühe kuu tagasimaksest 100-150 eurot. Aga see on lühiajaline mõju. Kui võtta täna laen 30 aasta peale, siis poolteist-kaks aastat on intress kõrge, aga ülejäänud 28 aastat tavaline.
Nii et kodu keegi selle tõttu kaotama ei pea?
Ma arvan, et meie pangad on olnud küllalt ettevaatlikud ja pole lubanud meie inimestel end lõhki laenata.
Võtame kahe inimesega leibkonna. Keskmise palgaga on nende netosissetulek 3000 eurot kuus. 150 000 suurune kodulaen on kallinenud nüüd umbes 150 eurot kuu kohta. See pere saab oma 3000-eurose sissetulekuga selle laenu kallinemise ilusti ära maksta. Aga poes ja bensiinijaamas on tema ostujõud langenud 25 protsenti, mis on hoopis suur summa. See ei ole enam 150, vaid 750 eurot. Ja kui see intressitõusust põhjustatud 150 aitab inflatsiooni alla suruda, siis on see kõikide võit.
Kas sularaha kaotamine oleks mõistlik?
Me ei tohiks päris totaalset politseiriiki üles ehitada. Kui sularaha ei ole ja kõik on arvutiraha, siis inimesel kaob vabadus, ta muutub totaalselt kontrollitavaks.
Odavnevat raha tasub paigutada kinnisvarasse
Vaba raha tasub pikemaks ajaks investeerida ka väärismetallidesse, kui oskustest aktsiaturul mängida jääb puudu.
Vitsuri sõnul pole suuremat summat mõtet hoida nii, et see poleks produktiivne. Kui inimene just parasjagu ei oota investeerimisvõimalust. “Meil pole pankade hoiukontodel kunagi nii palju makstud, et tavaline hoidmine oleks tasuv,” märkis ta. “Hoiuste tulusus pole ju kunagi kaasas käinud kaupade hinnatõusuga. Nõudmiseni kontol pole mõtet hoida rohkem, kui mõne kuu vajadusteks kulub. No ütleme kuni poole aasta vajadusteks, mitte enam. Ülejäänud võib rahulikult panna kas tähtajalisele hoiusele, mis pole küll väga tulus, aga aitab siiski raha väärtust säilitada või investeerida.”
Kui on rohkem raha, siis tuleks see Vitsuri hinnangul tõesti investeerida. “No näiteks 100 000 eurot on juba niisugune summa, mille saab kinnisvarasse paigutada,” leidis ta. “Kinnisvara on üks kindlamaid ja lihtsamaid asju. Aktsiaturgudel saab muidugi  teenida ja see raha on likviidsem, kuid edukaks investoriks saamine pole lihtne. Kui inimene pole asjatundja ega pühenda end aktsiaturgudel investeerimisele, ei pruugi tal sugugi hästi minna. See tegevus nõuab tööd, aga ka oskust ja õnne. Me ju võisime lugeda, et näiteks isegi Eesti Pangal läks oma reservide hoidmisega möödunud aastal kehvasti, sest võlakirjad ja aktsiad tõid siis kahjumit.”
Vitsuri kinnitusel kõigub kinnisvara hind ka, aga see ei lähe hapuks nagu piim või võipakk, mida ei saa kümme-kakskümmend aastat hoida. “Kinnisvara on ja jääb,” märkis ta. “Kuid ka tema hind ja müügivõimalused muutuvad oluliselt ja siin peab vaatama, et inimene ei vangistaks end oma kinnisvarasse. Ei tohi panna kogu vaba raha kinnisvarasse. Peab jääma ka selline vaba raha, millega ette tulevaid ootamatusi ja lünki saaks täita. Aga kui müügisundust ei ole, siis on kinnisvara omanikul alati võimalik valida soodne aeg, mil kinnisvara kasulikult maha müüa. Väärismetallidega on täpselt sama lugu. Ka nende hind kõigub tuntavalt, kuid nendega on isegi lihtsam kui kinnisvaraga, sest neid saab osta sellises koguses või konfiguratsioonis, et neid saab reeglina soodsal ajal maha müüa.  Kuid väärismetallide puhul tuleb arvestada, et tehingud väärismetallidega on kallid.  Eriti siis, kui tegu on väga väikeste kogustega. Aga kui väärismetalle osta pikaks ajaks, näiteks kui soetada kulda kolmekümnendates, et pensionile minnes muuta seda rahaks, saab pensionieas inimene leida müügiks selliseid soodsaid momente, mil kulla hind on kõrge. Seepärast tasub nii kinnisvara kui väärismetallide omandamisel silmas pidada, et ei satuks sundviskesse, et sa pead oma vara kõige viletsama konjunktuuri  ajal hakkama müüma.”
]]>


Keeletehnoloog: eestikeelse tehispettuse võimalus püsib esialgu väike    Ameerika Ühendriikides levivad petukõned, kus inimeselt nõuab raha tema tuttava häälega kõnelev tehisintellekt. Eesti keeletehnoloogi sõnul on võimalus Eesti keeleruumis sellise pettuse ohvriks langeda praegu veel väike.   Tallinna Tehnikaülikooli keeletehnoloogia kaasprofessor Tanel Alumäe sõnul kasutavad USA kelmid häälekloonimise tehnoloogiat. Erialakonverentsidel on sellest räägitud aastakümneid. "Viimase aasta jooksul on jõudnud see tehnoloogia väga heale tasemele. Sünteeshääle kvaliteet just suhteliselt suvaliselt valitud inimese häälega on juba väga hea," märkis Alumäe saates "Terevisioon". Kui varem oli kellegi hääle kloonimiseks vaja suurt arvutiparki, siis nüüd piisab sülearvutist ja õigest programmist. Näiteks õpetas Alumäe mudelile ühe videoklipi põhjal selgeks USA näitleja Morgan Freemani hääle. Seejärel lasi ta programmil ette lugeda juturobot ChatGPT abil kirjutatud ingliskeelse muinasjutuliku reklaamteksti Eestile. Programm tuli ülesandega edukalt toime. "Inglise keele puhul on ta väga hea. Õnneks on aga vähemalt see häälekloonimise tehnoloogia siiski keelespetsiifiline," osutas Alumäe. Robot kõneleb valitud inimese häälega suure keelespetsiiflise mudeli põhjal. Seda mudelit on treenitud väga paljude selle keele kõnelejatega. Kaasprofessori sõnul töötavad mudelid praegu väga hästi veel ainult inglise keelega. "Eesti keele jaoks sellist mudelit ei ole," sõnas ta. Alumäe sõnul on eesti keele kohta samas kogutud päris palju andmeid, millega saaks sarnast tehispettust teha. "Siin ei ole väga suurt barjääri. Lihtsalt võiks öelda, et tõenäosus, et teie saate oma lähedaselt sellise kõne, praegu on väike," märkis Alumäe. Ta hoiatas siiski, et ilmselt kasvab see tõenäosus umbes ühe aastaga märksa suuremaks. Teoorias muudaks helikloonimise tehnoloogia turvalisemaks vesimärgi juurutamine. Valminud helis oleks sel juhul väike viide, et kuuldu pole ehtne. Kas vesimärki kasutada, Alumäe sõnul alles arutatakse. "Põhimõtteliselt seda väga hästi ei ole võimalik teha. Alati on võimalik pahalasel võtta see tehnoloogia, vesimärgi tegemine sealt maha võtta, ja siis kasutada seda pahal eesmärgil," kirjeldas ta. Suurem abi on tema sõnul sellest, kui inimesi keelerobotite kohta rohkem harida. Alumäe täpsustas sedagi, et ohtude kõrval on uuel tehnoloogial ka häid kasutusvõimalusi. Näiteks juhul, kui inimene kaotab kõrivähi või mõne muu haiguse tõttu hääle. "Paljude selliste haiguste puhul on see enne teada. Inimesele tehakse operatsioon. See tehnoloogia võimaldab tal enda häält hiljem kasutada sünteeshäälena, et oma lähedastega suhelda," seletas kaasprofessor.    					Allikas:  "Terevisioon". Küsis: Reimo Sildvee.


Hiina tuntud inimõigusadvokaadid mõisteti enam kui 10 aastaks vangiKaks Hiina tuntud inimõigusadvokaati, kellest üks kutsus president Xi Jinpingi tagasi astuma, mõisteti enam kui kümneks aastaks vangi, teatas täna inimõigusorganisatsioon Human Rights Watch.Xu Zhiyong ja Ding Jiaxi mõisteti suletud uste taga toimunud kohtuprotsessidel süüdi riigivõimu õõnestamises.
Mõlemad osalesid aktiivselt kodanikuõiguste liikumises New Citizens' Movement, mis on kutsunud reformima Hiina põhiseadust ja tauninud valitsuse korruptsiooni.
President Xid koroonapandeemia ajal tehtud vigade eest tagasi astuma kutsunud Xu mõisteti Shandongi provintsis toimunud protsessil 14 aastaks vangi, teatas inimõigusorganisatsioon Human Rights Watch.
Ding mõisteti vangi 12 aastaks ja jäeti kolmeks aastaks ilma poliitilistest õigustest, ütles süüdimõistetu abikaasa Luo Shengchun.


Pressiinfo: Telia hakkas ettevõtetele pakkuma uudset e-õppe vormis küberkoolitustTELIA EESTI PRESSITEADE
10.04.2023

Telia hakkas ettevõtetele pakkuma uudset e-õppe vormis küberkoolitust

Telia ja IT ettevõte Nimblr töötasid välja uudse e-õppe programmi, mis
aitab ettevõtetel tõsta oma töötajate küberteadlikkust ja parandada
küberturvalisuse alaseid oskusi.

Kuigi Eesti ettevõtete küberturvalisuse tase järjest paraneb ja
kaasaegseid küberturbe lahendusi võetakse järjest aktiivsemalt
kasutusele, tuli hiljutisest uuringust<https://digitark.telia.ee/era
/uuring-vaga-hea-it-turvalisuse-tasemega-ettevotete-osakaal-on-aastaga-
margatavalt-kasvanud/> välja, et töötajate küberhügieeniga tegelemine
ja nende sellealane koolitamine on jätkuvalt paljude ettevõtete jaoks
paras väljakutse.

Telia küberturbeteenuste osakonna juht Martti Kebbinau tõi välja, et
tihti keskendutakse vaid tehnilistele kaitselahendustele ning töötajate
küberteadlikkus jääb tahaplaanile. Samas on valdav osa ettevõtete
küberintsidentidest jätkuvalt seotud just töötajate poolt tehtud
inimlike vigadega.

„Ettevõtte turvalisus sõltub väga tugevalt kasutajate
küberteadlikkusest ning töötajate küberhügieeniga tuleb tegeleda sama
süsteemselt ja järjepidevalt nagu teiste küberturvalisust tagavate
meetmetega. Samas just töötajate koolitamine osutub ettevõtete jaoks
sageli tõeliseks väljakutseks. Takistuseks võib olla sobiva
koolitusmaterjali puudus või ka regulaarse koolitamisega seotud kulud.
Tihti selleks ka lihtsalt ei leita aega või ressurssi,“ rääkis
Kebbinau.

Seepärast töötaski Telia koostöös Rootsi IT-ettevõttega Nimblr AB
välja lihtsa ja kättesaadava uue põlvkonna e-koolitusprogrammi, mis
aitab töötajaid etapiviisiliselt treenida, parandada nende
küberturvalisuse alaseid teadmisi ja arendada praktilisi oskusi.

„Näiteks saab inimene koolituse käigus ülevaate erinevatest
küberohtudest ja sellest, kuidas neid ohte tuvastada ning end nende eest
kaitsta. Omandatud teadmisi saab testida nii koolituse käigus kui ka
koolitussessioonide vahel. Näiteks testitakse koolitatavate teadmisi
testõngituskirjade abil. Kui inimene siiski õngitsuslingil klikib,
selgitatakse sama kirja näitel, kuidas oleks pidanud aru saama, et tegu on
pettusega ning seejärel suunatakse vastavale koolitussessioonile. Selline
lähenemine tagab inimeste pideva valmisoleku ning aitab omandatud
teoreetilisi teadmisi praktikas rakendada,“ selgitas Kebbinau.

Eriti kriitiline on töötajate küberteadlikkus ettevõtetes, kus
igapäevaselt töödeldakse hulgaliselt sensitiivseid andmeid. Samuti tuleb
arvestada erinevate rahvusvaheliste regulatsioonide ja standarditega, mis
hõlmavad nõudeid küberturvalisusele.

Kebbinau sõnul on e-kursuse oluliseks eeliseks on asjaolu, et
koolitusmaterjalid on alati kaasajastatud ja uuenevad vastavalt
kübermaastiku muutustele. Koolitus on jagatud minisessioonidesse ning
töötaja saab neid läbida endale sobival ajal ja kohas.

“Koolitus on teemapõhiselt jagatud väikestesse plokkidesse ja ühe
koolitussessiooni läbimine võtab keskmiselt 5 minutit, mis tähendab, et
koolitusi saab teha tavaliste töörutiinide kõrvalt, ilma et see
tööprotsessi segaks. Koolitusprogramm on kättesaadav 25-s erinevas
keeles ja seda saab läbida lisaks eesti kellele näiteks ka inglise ja
vene keeles, mis võib olla oluline rahvusvaheliste tiimide puhul,”
rääkis Kebbinau, lisades, et küberkoolituse platvorm on loodud nii
suurte kui ka väiksemate ettevõtete vajadusi arvesse võttes.

Telia ja Nimblr AB poolt välja töötatud uudse küberkoolitusega saab
lähemalt tutvuda Telia veebilehel.<https://www.telia.ee/ari/it-
teenused/turvalisus/telia-kuberkoolitus/>

Raigo Neudorf
meediasuhete juht  | kommunikatsiooniosakond

[cid:image001.png@01D96B9D.9C2D43F0]

Telia Estonia
+372 5169747
raigo.neudorf@telia.ee<mailto:raigo.neudorf@telia.ee>
www.telia.ee
Mustamäe tee 3, Tallinn, Eesti

Telia Eesti AS 10234957

See e-kiri võib sisaldada informatsiooni, mis on kaitstud volitamata
avaldamise või jagamise eest. Kui Sa ei ole selle e-kirja õige adressaat,
siis palun teavita sellest e-kirja saatjat ja kustuta kiri ning kõik
sellele lisatud manused ilma neid jagamata või kopeerimata ning ära
avalda nendes sisalduvat teavet teistele isikutele.

Telia Company töötleb e-kirju ja teisi dokumente, mis võivad sisaldada
isikuandmeid, vastavalt Telia Company Privaatsuspoliitikale<https://www.tel
ia.ee/images/documents/juhendid/est/kliendiandmete_privaatsuse_poliitika.pd
f>.

This email may contain information which is privileged or protected against
unauthorized disclosure or communication. If you are not the intended
recipient, please notify the sender and delete this message and any
attachments from your system without producing, distributing or retaining
copies thereof or disclosing its contents to any other person.

Telia Company processes emails and other files that may contain personal
data in accordance with Telia Company’s Privacy
Policy<https://www.teliacompany.com/en/about-the-company/privacy/>.


Heido Vitsur: Järgmised kolm-neli aastat on 90%-l inimestest väga raske. Me ei mõtle, kuidas nad turu stiihias ellu jäävad«Maksuküüru kaotamine ja rikastele raha juurde andmine tähendab, et veel rohkem asju jääb riigis tegemata,» lausub majandusteadlane ja LHV panga majandusanalüütik Heido Vitsur, kes kritiseerib teravalt ka meie majanduspoliitikat. «Mart Laari peaministriks olemisest saadik oleme kuulnud, et turg paneb kõik paika. Turg panigi paika Eesti rekordilise hinnatõusu võrreldes teiste Euroopa riikidega. Aga kas meile tõesti meeldib selline paikapanek, et kaotad veerandi oma rahast?»Kuna Eesti majanduse kohale on kogunenud sünged pilved, rääkisime meie ühe kogenenuma majandusteadlase Heido Vitsuriga selle minevikust, olevikust ja tulevikust. Vitsuri sõnul ei suuda riik praegu siluda majandustsüklite mõjusid ning käitub alati samamoodi, olgu meil siis buum või kriis.Kõik läheb kallimaks ja inimesed murravad pead, mida iga päevaga odavneva rahaga teha, kui seda peaks siiski üle jääma. Õigemini ei peaks me rääkima sellest, et üks või teine asi on kallis, vaid hoopis sellest, et raha kaotab väärtust.See on õige, et raha on kaotanud oma väärtust. Viimase kahe aasta jooksul on nii-öelda keskmise inimese jaoks kaotanud raha oma väärtust peaaegu ühe kolmandiku ulatuses. Muidugi on iga inimese puhul see raha kaotus olnud erinev. Sõltub, mida inimene tarbib. Kas ta tarbib rohkem neid asju, mis kallinesid kõige rohkem, või selliseid, mis peaaegu üldse ei ole kallinenud. Kui võtta aga üks tavaline inimene, kes on oma sissetulekute poolest kusagil keskel või allapoole seda, siis tema tarbimises moodustasid kõige suurema osa toit ja eluase. Need kaks asja aga kallinesid kõige rohkem.Niisugune olukord panebki mõtlema, mida siis üha odavneva rahaga peale hakata - kas hoida kokku või kulutada rohkem, sest mine tea, kas tulevikus saab enam üldse midagi selle summa eest osta. Ehk et kas on otstarbekas niisuguses olukorras koguda veel mingeid tagavarasid?Alati on inimesel reserve vaja, sest kunagi ei tea ette, mis võib juhtuda. Nüüd ongi küsimus, kuidas neid reserve hoida. Kui raha tagavaraks palju pole, siis ei saagi muud teha, kui seda pangas hoida, sest väikest summat pole mõtet panna kinnisvarasse või väärismetallidesse. Kuidas sa ikka 1000 või 2000 euro eest kinnisvara soetad või väärismetalle ostad? Investeeriskulla leht ju maksab umbes 6000 eurot. Kui on käsutada väikesed summad, siis erilisi valikuid ei ole. Neid ongi kõige targem hoida sellisel pangakontol, kus rahale mõni protsent lisandub.Millised siis üldse on ellujäämise võimalused?Jah, aga niisugune eriline hinnatõus siiski tähendab ka seda, et meie globaliseeruv maailm, kus kõik said kõike, mis oli kõige odavam, ka vabalt osta, on lõppenud.Näiteks odavat energiat ei saa enam?Jah, üks asi, mida me odavalt ostsime, oli Vene energia. Gaas, nafta. Me ostsime seda väga odavalt. Odavamalt kui keskmine eurooplane. See oli ka üks põhjus, miks meil hinnad kasvasid kaks korda enam kui mujal Euroopas.Kas siis nüüd, mil toorained on hakanud globaalses mõõtmes jälle odavnema, ei lähegi meie hinnad enam alla?Ma arvan, et mõned hinnad võivad alla minna, kuid siin on käivitunud teine protsess. Kui hinnad tõusid, hakkasid tõusma ka palgad. Kui varem kasvasid palgad meil pika aja jooksul 5-7 protsenti aastas, siis möödunud aastal oli palkade kasv keskeltläbi 9 protsenti. Arvatakse, et sel aastal jääb palgakasv samuti kümne protsendi juurde.Nii et sissetulekute kasvuga silutakse pikapeale see 25-protsendine inflatsioon ära. Aga jah, kaks-kolm aastat on neil inimestel, kes elavad palgast - ja neid on meil ligi 90 protsenti - raske.Tuleviku ennustamine on riskantne, sest nagu te tabavalt olete öelnud, seda tuleb teha tahavaatepeegli kaudu. Midagi saab meie majanduse homse päeva kohta siiski öelda? Kes tahavad aktsiaid soetada, neil on väga tähtis teada, kuidas meie majandusel hakkab minema.Jah, tulevikku on raske ette näha või turgudel toimuvat oma kasuks pöörata. Nagu nägime, isegi Eesti Pank ei suutnud seda teha. Aga ma ei ütleks, et inimesed ei peaks tuleviku peale mõtlema ja selleks valmistuma. Kui on huvi, siis võib ka aktsiaturgudel raha teenida. Nii mõnedki teevadki seda. Maailma legendaarseim investor Warren Buffett ei olegi muud teinud, kui investeerinud, ostnud ja müünud aktsiaid.No see on juba professionaalne töö.See on jah juba suur töö. Aga Buffett ehitas selle tööga üles oma impeeriumi ja on maailmas legendaarne investor, kes investeerimise valdkonnas kõige rohkem saavutanud.Aga tuleme tagasi Eesti majanduse juurde. Oleme kuulnud, et tootmised panevad uksi kinni, inimesi koondatakse, paljud on läinud Lätti tegutsema. Mis saab Eestist? Tulud ja maksubaas ka väheneb ju niimoodi.Eesti puhul tuleb enam kui mujal arvestada kriisile eelnenud ajal toimunuga. Eesti on ühes mõttes olnud maailma kõige kapitalistlikum riik - me oleme usaldanud turgu ja arvanud, et kui lasta turujõududel vabalt toimida, siis läheb meil kõige paremini. Ja aeg-ajalt ongi nii läinud. Aga küsimus on, kas alati ikka läheb. Praegu, rohepööret tehes, ei taha me ka turusignaale summutada, vaid arvame , et turusignaalide järgimine on kõige targem, kuigi need signaalid on karmid - investorid lähevad ära, ettevõtted panevad uksi kinni. Ma ise arvan, et see turusignaalide järgimine võib olla tark, aga alati ei pruugi olla. Ei saa nii, et üldse ei tohi kusagil midagi täiendavalt stimuleerida või ise teha. Näiteks tajuda tuleviku signaale ja teha midagi, mida turg veel ei oota.Tooge selle kohta mõni näide, mida riik saaks omalt poolt ära teha.Kui vaatame ajalukku, siis näeme, et kui hakati raudteid ehitama, siis mingeid turu signaale selle vajalikkusest veel ei olnud. Oli tulevikuvisioon. Raudteede ehitamine oli kaua aega ainult puhas kulu. Aga siis, kui kaubad ja reisijad mõnda aega liikunud olid, muutusid raudteed kasumlikeks. Selliseid asju, mida saab ette tajuda, et neid on vaja, kuid mis esialgu tulu ei too, neid võib riik teha.See ongi riigi ülesanne, sest ükski eraettevõtja kaua aega tulu mitte toovaid rajatisi ju tegema ei hakka.Jah, muidugi. Seda ongi riigid kogu aeg teinud, sest tuleviku investeeringuid, teaduslikke investeeringuid ja infrastruktuuri kulutusi on ikka teinud riigid. Ettevõtja ei hakka investeerima liiga kaugesse tulevikku. Mõned suurfirmad saavad seda teha, aga väiksemad firmad, nagu on Eestis, kellel on kapitali vähem, seda teha ei saa.Ja ikkagi, mida oleks pidanud siis Eesti riik ära tegema?No üks selline asi, mis oli ammu teada, on hoonete soojustamine. Aga kuna energia oli odav ja turg signaale ei andnud, et midagi võib muutuda, siis on meil hoonete soojustamine kõik need 30 pluss iseseisvuse aastat olnud loid. Mõningat toetust on ju antud selleks, aga seda on olnud vähe. Vene ajast oli ju teada, et kõik paneelmajad olid tolle aja nõuete kohaselt kaks korda väiksema soojuspidavusega, kui oleks vaja olnud.Ja seda tehti tol ajal teadlikult, et niisuguseid maju massiliselt ehitati?Seda tehti jah teadlikult, kuna masuut oli nii odav ja seda oli nii palju, et see tuligi ära põletada. Seetõttu jäetigi isolatsioonimaterjalid seina panemata.Algusest peale oli teada, et need majad on külmad ja nõuavad palju kütet, ja et kui Venemaa enam plaani järgi masuuti kohustulikus korras põletamiseks ei saada, tuleb seda ostma hakata.Hakati ostma, aga hind oli ikkagi odav?Jah, ja kuna nii oli, siis ei tehtud midagi, et maju soojustada. Nüüd oleme uues olukorras. Energia arved lõid inimestel põlved nõrgaks. Odavat Venemaa kütust me enam ei saa. Ei saa ka muud odavat kaupa - puitu ja rauda ning muid materjale. Kui majade reoveerimine oleks juba riigi toel läbi viidud, poleks me praegu uute Euroopa nõuetega ega ka soojaarvete tasumisega sellises olukorras, nagu praegu oleme. Enamikul rahvast pole raha sellise renoveerimise jaoks kunagi jätkunud, kõikide majade soojustamine kümne aasta jooksul käib meile lihtsalt üle jõu. Aga see, et nii kord minema hakkab, oli meile teada juba nõukaaja lõpust peale. Ja see oli juba siis selge, et majade soojustamine tuleb kohe ära teha. Sellest rääkisid korduvalt ka meie väliskonsultandid.Meil on olnud siin tuliseid vaidlusi teise pensionisamba ümber. Olete maininud, et suuremad apsakad selle samba puhul on nüüd küll ära parandatud, aga rahva teadvusse on ikka jäänud kahtlus, kas see teine sammas on ikka õige asi või peaks oma raha sealt välja võtma ja ise kuidagi investeerima hakkama.See raha väljavõtmise vabaks laskmine ei olnud minu arvates rahva silmis nii suur karuteene, kui oli see 25-protsendine inflatsioon. Noh, inimesed said õiguse lõpetada raha kogumise ja raha teisest sambast välja võtta - ja mis siis. Nende endi mure. Aga seda, kuidas hinnad mõne kuuga kõrgele tõusid ja raha järsku oma väärtuse kaotas, tajusid kõik väga teravalt. Veerand kogutust on ühe aastaga läinud! Mõeldakse, et veel paar sellist aastat ja siis pole enam pea midagi alles jäänud. Ja vaat see, et me ei suuda oma majandust just makrotasandil stabiliseerida, on praegu kõige suurem häda. See suur ostujõu kukkumine oligi ju selle tagajärg, et me suutsime enne kriisi endale majanduslikult eriti soodsa elu turgudelt välja õngitseda ega mõelnud sellele, et sellise keerulise olukorra, nagu on praegu, vältimiseks peaks riigi majanduspoliitika olema selline, mis niisugused suuri kõikumisi siluks. Meil aga selliste majandustsüklite stabilisaatorite peale ei mõeldagi. Üleüldse ei mõelda niimoodi. Me leiame, et turujõud ja nende stiihia on niisugune ilus asi, mis annab ka kõige parema tulemuse. Aga vaadakem, mida teevad teised riigid. Kõik nad ajavad tugevat tsüklivastast poliitikat. Ja see ei seisne üksnes eelarve tasakaalustamises. Tehakse veel palju muud.Näiteks maksude kaudu.Jah, ka maksusüsteemid on arenenud riikides sellised, et buumi ajal võetakse inimestelt rohkem raha ära ja raskel ajal antakse jälle toetustena tagasi. Meie laseme kogu aeg ühtemoodi, olgu buum või olgu kriis.Kas see tuleb meie poliitikute lihtsast arusaamast majandusest, et kui eelarve on tasakaalus, siis on kõik korras? Kuuleme seda eelarve tasakaalu juttu kogu aeg.Ma arvan, et see tuleb samuti turu-usust. Meie valitsevad poliitikud ja ka rahvas on turu-usku. Kõigis küsimustes tahetakse otsustamine turule jätta ja arvatakse, et nii on kõige parem. See on jäänud meil kreedoks Laari esimest peaministriks olemisest saadik. Ikka kuulsime, et küll turg paneb kõik paika ja valitsuse asi on ainult eelarve tasakaalus hoidmine. Turg panebki kõik paika, aga just nii, nagu me äsja nägime. Turg pani paika Eesti rekordilise hinnatõusu võrreldes teiste Euroopa maadega. Laar ei eksinud, aga kas meile selline paikapanek tõesti meeldib, et kaotad veerandi oma rahast? Paljudele vist ei meeldi.Kas oleksime tõhusama riigivalitsemisega saanud seda halba hinnatõusu rekordit ära hoida?Ega vahetult enne kriisi enam midagi teha ei olnud. Kujunenud olukord oli väga pikaaegse tegevuse ja turu-usu tulemus. Me ei ole kasutanud sellist majanduspoliitikat, mis lubaks majandustsüklit siluda. Me pole selleks kunagi mitte midagi teinud.Kas siis turustiihia taltsutamisega saavad hakkama ainult suured riigid?Ma ütleksin siiski, et sellega saavad paremini hakkama sotsiaalmajanduslikult rohkem arenenud riigid, kellel on suurem kogemus, ja mingit rolli võib siin mängida ka nende rikkus. Aga häda on siiski selles, et me ei mõtle üldse selle peale, kuidas turu lainetamises ellu jääda. Meil peetakse isegi selle peale mõtlemist valeks. Aga turg lainetab tihtipeale rohkem, kui inimestele meeldiks või kui nad välja kannatada suudavad.Ega siis nii paljud meilt ja veel rohkem inimesi meie naabrite juurest poleks muidu jalgadega hääletanud ja lahkunud.See on poliitilise valiku küsimus, kas me tahame, et turu lainetused tabaksid meid nii, nagu nad tulevad, või püüame seda stiihiat kuidagi leevendada.Sama palju nagu eelarve tasakaalu vajadusest, kuuleme me nüüd peale valimisi uutel koalitsioonikõnelustel, et äkki ei jätku enam raha mitte millekski. Pole vist ühtegi eluala, kus ei valitseks karjuv rahapuudus. Soomes arutati just enne valimisi, milleks uues majandusolukorras inflatsiooni tingimustes raha on ja milleks ei ole, erakonnad ütlesid ka välja, kustkohalt nemad kärbiksid. Meil aga lubati valimiste eel maad ja taevad kokku, aga nüüd pannakse eelarveläbirääkimistel nädalaga kokku mingisugune eelarve, kus on vaid kärped ja kokkuhoid.Seegi on meie valitseva majandusfilosoofia tagajärg. Me ütleme, et maksukoormus peab alanema, see peab olema väike ja üldse peavad avalikud kulutused olema vähesed. Ja samas tahame me saada kõiki neid asju, mis on Soomes või Rootsis. Me oleme skisofreenilises olukorras. Me tahame kas USA või Singapuri maksukoormust, aga samas saada riigilt samasuguseid teenuseid, nagu on Põhjamaades. See on võimatu. Ja vaat siin on minul etteheide meediale. Ajakirjanikud ei taha näha, et need soovid on vastuolulised. Selle asemel et sellele tähelepanu juhtida me aina kuuleme ja loeme, et avalikke kulusid tuleb vähendada ja ka maksukoormust tuleb vähendada. Aga kui midagi on puudu, siis näidatakse näpuga - riik jättis selle ja selle tegemata. Teed jäävad ehitamata ja remontimata, tänavad lagunevad…Aga seda ju peab ajakirjandus kajastama, kui teed lagunevad.Jah, aga ootaks ajakirjanduselt ikka avaramat pilku, et tehtaks endale selgeks, miks üks või teine asi on nii, nagu on, siis hakkab ka lugeja kaasa mõtlema. Aga kui hommikul kuuldakse või loetakse, et maksud on halvad ja laenu ei tohi võtta, aga õhtul jälle, et see ja see on ikka tegemata, siis tekib inimeste peas ainult segadus.Olete ise ka kritiseerinud seda, et riigieelarves tehakse kärpeid pealiskaudsetel koalitsioonikõnelustel paari tunniga. Kuidas nende kärbetega siis ikkagi on? Oleme kuulnud ka niisugust arutlust, et parem on eelarvet kokku tõmmata kui lasta hindadel aina tõusta.Küsimus pole üldse selles, sest kärped pole hinnatõusu jaoks mingi alternatiiv. Lõviosa inflatsioonist tuli pakkumispoolelt, mitte ülemäärasest nõudlusest. Aga kui me lapime ära teeaugud ja vähendame sellega kütusekulu ning remondiarveid, siis see ei suurenda inflatsiooni, vaid suurendame hoopis oma majanduse konkurentsivõimet. Kui me kii-remini soojustame oma hooneid ja hoiame sellega energiat kokku, siis see ei tekita samuti inflatsiooni, vaid vastupidi.Kuid eelarves on kulutusi, mida võib kindlasti kärpida, ja on asju, mida ei või kärpida. Aga ma olen kindel, et selliseid otsuseid ei saa laua taga niimoodi paari tunniga teha. Enne peab tegema korraliku analüüsi, milleks võib kuluda terve nädal, aga võib kuluda ka mitu nädalat. Paaritunnistel kõnelustel saab selgusele jõuda vast ainult selles, et kumb on odavam, kas teede lappimine või lappimata jätmine.Astmelise tulumaksu asemel räägitakse meil maksuvaba miinimumi tõstmisest. Kas sellest on abi?Riigid tavaliselt seda teed ei lähe. Ja sellel on ka põhjus - maksuvaba miinimumi tõstmine on kõige kulukam meede eelarve jaoks. See viib eelarvest kõige enam raha välja, sest see meede toetab kõiki. Mitte ainult vaesemaid ja abi vajajaid. Selle meetmega toetatakse ka miljonäre.Tundub, et Eesti riik ongi väljas just rikaste toetamise peal. Kõik märgid näitavad seda. Kuidas me siis saavutame seda rahva sidusust, mida on raskel ajal vaja?Õige oleks ikka toetada seda kolmandikku või poolt rahvast, kes teenivad vähem. Aga meil öeldakse, et kui toetustes teha sissetulekute järgi vahet, siis see on karistamine hea töö eest…Nojah, selle peale tahaks öelda, et tule taevas appi. Kas tõesti miljonäre toetades olme saavutanud võrdse kohtlemise ühiskonna? Mujal maailmas vist nii ei mõelda?Jah, mujal maailmas seda niimoodi ei võeta. Seal mõeldakse hoopis niimoodi, et maksud peavad olema õiglased ja jõukohased. Maksude suurus peab vastama inimese suutlikkusele neid tasuda. Meil peavad aga maksud olema ühetaolised, kõik ilma igasuguste eranditeta.Kas me peaksime mõnedele ettevõtetele, nagu näiteks pankadele, elektritootjatele või kütusemüüjatele ütlema, et kuna turg on mänginud teile kätte erakordsed tulud, siis makske ka nüüd nende pealt maksu?See oleks väga libe tee, sest ametnikud või poliitikud hakkavad määrama, mis on see ekstra maksustatav tulu. Ja kas üldse määravad ja kellele määravad. Niisugune asi ei meeldiks mulle üldse. Küll aga pean ma õigeks taastada ettevõtetele traditsiooniline tulumaksu maksmine. Ma arvan, et need eksperimendid, mida Eesti on maksualal teinud, võisid äratada küll tähelepanu ja mingil ajal meile ka kasuks tulla, aga tegelikult need meile pikas vaates kasulikud ei ole, sest me oleme ära andnud hoovad, millega majandust korraldada.Mida veel peaks muutma? Maksustama ka dividende, luksuskinnisvara, uhkeid autosid?Dividendide maksmist kasutatakse meil tegelikult sotsiaalmaksust kõrvale hoidmiseks. Selle võtsid kasutusele kõigepealt advokaadid, kes tunnevad seadusi kõige paremini. Võetakse endale sümboolset palka ja elatakse dividendidest. Meil on selliseid maksude optimeerimise või maksudest kõrvale hiilimise viise väga palju. Need tuleks kõik käsile võtta. Meie maksustamine ei ole õiglane. See on küll lihtne ja ühetaoline, kuid mitte õiglane.Kõigepealt peame aru saama ja endale selgeks tegema, milline on üldse õiglane maksusüsteem. Ja siin on mul jälle etteheide meediale - meedia aitas müüa ühetaolist maksusüsteemi kui meile kõigile kõige kasulikumat.Mujal maailmas maksustatakse kinnisvara ja autosid ka. Meil mitte. Me ei peaks mitte rääkima luksuskinnisvara maksustamisest, vaid üldse kinnisvara maksustamisest. Ja jätma välja ainult inimese elamiseks vajaliku kolmetoalise korteri, mis peaks olema maksuvaba.Me peame ikka lähtuma printsiibist, mis on üldse õiglane maksustamine. Meil on see olnud siiani õiglane siis, kui on ühetaoline. Aga ei ole nii. See on väga ebaõiglane.Meil on elementaarsed väärtushinnangud võrreldes põhjanaabrite ja teiste eurooplastega täiesti paigast ära. Kui õiglusest aru saamine on meil nii erinev kui teistel, siis väikestest muudatustest majanduses ei ole kasu.Kuidas on aga lood meie ettevõtete konkurentsivõimega, kui meil on nii teistsugune majandusfilosoofia ja poliitika kui mujal Euroopa Liidus? Meil ei ole võrreldes teiste Euroopa ettevõtetega võrdseid konkurentsitingimusi. Meil on küll lihtne ettevõtet asutada, kuid veel lihtsam on sellega pankrotti minna, sest mingit sellist riigipoolset tuge, mida naudivad teiste Euroopa riikide firmad, meil pole.Vaat kui mujal tehtaks samuti nagu meil, kui igal pool valitseks selline sügav turu usk, siis oleksid kõikide jaoks tingimused võrdsed. Aga kui teised toetavad ja subsideerivad ühel või teisel moel oma ettevõtteid, aitavad neil ellu jääda, saneerivad neid, aga meie ettevõtted peavad ise hakkama saama, ei pruugi see meie majanduse arengule kuidagi kasuks tulla. Sellises ebaõiglases konkurentsis ellujäänute arv võib osutuda liialt väikeseks. See ei parandaks meie heaolu.Kuidas me siis peaksime hakkama oma ettevõtlust toetama?Ega siin ühest vastus polegi. Peame vaatama, et me ei solgiks kapitalismi majanduslikke aluseid, kuid vaatama ka seda, mida teevad Soome, Rootsi, Saksamaa ja teisedki riigid. Ning võtma nende kogemusest üle seda, mis meile sobib ja mis on praktiline. Aga ütelda nii, nagu Eestis on üle kolmekümne aasta tehtud, et meie ei sekku majandusse, see on tänapäeva maailma majanduse tingimustes väga ekslik. Kõik edukad riigid sekkuvad ühel või teisel moel oma majandusse.Tihti kuuleme, et meil oli nõukogude okupatsioon ja seepärast meil asjad ei edenegi. Aga võtame Leedu. Nad on ostujõult meist ette läinud, õnnelikkuse edetabelist parem ei maksa rääkidagi, seal on nad hoopis teises klassis kui meie. Kas nemad on midagi paremini teinud?Leedu on meist ette läinud ostujõu pariteedis, sest seal on hinnad madalamad. Üks põhjus on see, et nad on teises majanduskeskkonnas. Kolm nende naaberriiki - Poola, Valgevene ja Läti - on Eestist odavamad riigid. Eriti odav on Valgevenes ja Poolas. Zloti vahetuskurss on euro suhtes selline, et kui leedukas läheb üle piiri Poola, siis saab ta oma saja euroga seal osta palju rohkem, kui ta saaks osta Tallinnas. Ja kui Leedusse tuuakse Poola kaupa, siis on see samuti odav. Meie peame aga arvestama sellega, et meie hindu mõjutab meist üle kahe korra rikkam Soome tööline, kelle jaoks nii üks kui teine asi on Tallinnas odav. See asjaolu kergitab siinseid hindu kõrgemale.Euroopa keskpank tõstab intresse, aga kuivõrd see on aidanud meid võitluses hinnatõusuga?See on jah puhtalt hinnatõusu vastane meede ja intressi tõus on teinud inimestele palju vähem valu kui inflatsioon. Kui inflatsioon sõi kahe aastaga ära veerandi kuni kolmandiku tuhandeeurosest hoiusest, siis intressi tõus suurendab ühe või kahe aasta kestel saja tuhande eurose võla ühe kuu tagasimaksest 100150 eurot. Aga see on lühiajaline mõju. Kui võtta täna laen 30 aasta peale, siis poolteistkaks aastat on intress kõrge, aga ülejäänud 28 aastat tavaline.Nii et kodu keegi selle tõttu kaotama ei pea?Ma arvan, et meie pangad on olnud küllalt ettevaatlikud ja pole lubanud meie inimestel end lõhki laenata.Võtame kahe inimesega leibkonna. Keskmise palgaga on nende netosissetulek 3000 eurot kuus. 150 000 suurune kodulaen on kallinenud nüüd umbes 150 eurot kuu kohta. See pere saab oma 3000-eurose sissetulekuga selle laenu kallinemise ilusti ära maksta. Aga poes ja bensiinijaamas on tema ostujõud langenud 25 protsenti, mis on hoopis suur summa. See ei ole enam 150, vaid 750 eurot. Ja kui see intressitõusust põhjustatud 150 aitab inflatsiooni alla suruda, siis on see kõikide võit.Kas sularaha kaotamine oleks mõistlik?Me ei tohiks päris totaalset politseiriiki üles ehitada. Kui sularaha ei ole ja kõik on arvutiraha, siis inimesel kaob vabadus, ta muutub totaalselt kontrollitavaks.Kas pangad võiksid rohkem ühiskonna jaoks panustada, näiteks riigikaitsesse ja mujale, et inimestele ei oleks vaja lisamakse kehtestada? Pankade erakordne kasum on Euribori tõusuga seoses väga suur?Ma küll ei kujuta ette, see on ikka riigi poliitika ülesanne. Pangad tegutsevad etteantud reeglite raamistikus. Nad ei ole vabad. Näiteks laenude andmisel peab vaatama, millega laenu taotleja tegeleb. Kui tegutsetakse põlvkivisektoris, siis laenu anda ei saa. Sellised kriteeriumid on kohustuslikud kõikidele Euroopa Liidu pankadele.Muidu poleks ju võimalik rohepööret läbi viia, sest raha tuleb suunata uue energia sektorisse ja vanad tossavad ettevõtted tuleb jätta näljapajukile. Muidu nad ju ära ei kaoks.Mina ütlesin pankade erakorralise maksustamise ettepaneku peale, et siis maksustame juba kõiki, kes kasumit rohkem saavad. Panagad pankadeks. Siin kõigub intress 1-2 protsenti. Aga 30 aasta jooksul, mis Eesti on iseseisev olnud, on toornafta hind kõikunud 10 ja 200 dollari vahel. Tootmiskulud aga on olnud samad.Vaatame parem, mida teevad teised, targemad riigid. Ja neis peetakse loomulikuks, et jõukamad inimesed maksavad suurema määraga maksu. See on olnud nii üle saja aasta. Aga meie tahame, et kõik maksvad ühesuguse määraga. Ja ärkame üles siis, kui näeme, et keegi teenib väga suurt tulu. Aga mujal on nii, et suurema tulu puhul on järgmine maksuaste. Ja see kehtib kõikide kohta, kes rohkem tulu saavad, mitte ühe või teise kohta eraldi.Ja kui sellest on vähe, siis luuakse veel astmeid juurde. Euroopas on see kogu aeg niimoodi toimunud nende kriiside ajal.Meil aga otsitakse palavikuliselt uusi kärpimise kohti ja muudetakse kogu majandus ja terve ühiskond veelgi haavatavamaks.Sellest aitaks välja süsteem, mis lubaks luua uusi maksuastmeid. Vastavalt vajadusele neid astmeid ka kord juurde teha, ja kui enam pole vaja, siis ära jätta. Nii on mujal kogu aeg olnud ja nii edukad majandused on ka toiminud ja toimivad ka edaspidi. See on elementaarne. Ainult Eestis raiutakse idioodi järjekindlusega mingit valet astmelise tulumaksu kohta. Et see oleks nagu kellegi suhtes karistus. Mujal maailmas ei tuleks selline mõtlemine kõne alla. Meil on põhimõte, et ettevõtted on tulumaksuvabad, kui nad investeerivad oma kasumi.Maksuvaba miinimumi tõstmisega toetatakse ka miljonäre.Odavnevat raha tasub paigutada kinnisvarasseVaba raha tasub pikemaks ajaks investeerida ka väärismetallidesse, kui oskustest aktsiaturul mängida jääb puudu.Vitsuri sõnul pole suuremat summat mõtet hoida nii, et see poleks produktiivne. Kui inimene just parasjagu ei oota investeerimisvõimalust. «Meil pole pankade hoiukontodel kunagi nii palju makstud, et tavaline hoidmine oleks tasuv,» märkis ta. «Hoiuste tulusus pole ju kunagi kaasas käinud kaupade hinnatõusuga. Nõudmiseni kontol pole mõtet hoida rohkem, kui mõne kuu vajadusteks kulub. No ütleme kuni poole aasta vajadusteks, mitte enam. Ülejäänud võib rahulikult panna kas tähtajalisele hoiusele, mis pole küll väga tulus, aga aitab siiski raha väärtust säilitada või investeerida.»Kui on rohkem raha, siis tuleks see Vitsuri hinnangul tõesti investeerida. «No näiteks 100 000 eurot on juba niisugune summa, mille saab kinnisvarasse paigutada,» leidis ta. «Kinnisvara on üks kindlamaid ja lihtsamaid asju. Aktsiaturgudel saab muidugi teenida ja see raha on likviidsem, kuid edukaks investoriks saamine pole lihtne. Kui inimene pole asjatundja ega pühenda end aktsiaturgudel investeerimisele, ei pruugi tal sugugi hästi minna. See tegevus nõuab tööd, aga ka oskust ja õnne. Me ju võisime lugeda, et näiteks isegi Eesti Pangal läks oma reservide hoidmisega möödunud aastal kehvasti, sest võlakirjad ja aktsiad tõid siis kahjumit.»Vitsuri kinnitusel kõigub kinnisvara hind ka, aga see ei lähe hapuks nagu piim või võipakk, mida ei saa kümme-kakskümmend aastat hoida. «Kinnisvara on ja jääb,» märkis ta. «Kuid ka tema hind ja müügivõimalused muutuvad oluliselt ja siin peab vaatama, et inimene ei vangistaks end oma kinnisvarasse. Ei tohi panna kogu vaba raha kinnisvarasse. Peab jääma ka selline vaba raha, millega ette tulevaid ootamatusi ja lünki saaks täita. Aga kui müügisundust ei ole, siis on kinnisvara omanikul alati võimalik valida soodne aeg, mil kinnisvara kasulikult maha müüa. Väärismetallidega on täpselt sama lugu. Ka nende hind kõigub tuntavalt, kuid nendega on isegi lihtsam kui kinnisvaraga, sest neid saab osta sellises koguses või konfiguratsioonis, et neid saab reeglina soodsal ajal maha müüa. Kuid väärismetallide puhul tuleb arvestada, et tehingud väärismetallidega on kallid. Eriti siis, kui tegu on väga väikeste kogustega. Aga kui väärismetalle osta pikaks ajaks, näiteks kui soetada kulda kolmekümnendates, et pensionile minnes muuta seda rahaks, saab pensionieas inimene leida müügiks selliseid soodsaid momente, mil kulla hind on kõrge. Seepärast tasub nii kinnisvara kui väärismetallide omandamisel silmas pidada, et ei satuks sundviskesse, et sa pead oma vara kõige viletsama konjunktuuri ajal hakkama müüma.»Kõik edukad riigid sekkuvad ühel või teisel määral oma majandusse.«Meid aitaks astmeline tulumaks, see on elementaarne. Nii on mujal kogu aeg olnud ja nii edukad majandused on ka toiminud ja toimivad ka edaspidi,» lausus Vitsur. «Ainult Eestis raiutakse idioodi järjekindlusega mingit valet astmelise tulumaksu kohta. Et see oleks nagu kellegi suhtes karistus. Meil on põhimõte, et ettevõtted on tulumaksuvabad, kui nad investeerivad oma kasumi. Mujal maailmas ei tuleks selline mõtlemine üldse kõne alla.»Vitsuri sõnul tasub inimestel, kes ei oska börsil mängida, investeerida kinnisvarasse. Seejuures peab aga jääma piisavalt ka vaba raha ootamatuteks kulutusteks. ScanpixIvo Karlep;tallinnlv.ee


Lidli omanik on Saksa miljardär, kellest ei ole eriti midagi teadaSaksamaa odavmüügiketi Lidli poed on nii Euroopas kui USAs, kuid firma juhi kohta on väga vähe teada ning müstiline miljardär on suutnud suure osa oma elust olla varjus.Teada on, et Lidli omanik on 83-aastane Dieter Schwartz, kelle vara suurus on umbes 40 miljardit eurot. Aastakümnete jooksul on temast Euroopa meedias avaldatud vaid kaks fotot, millele ta isiklikult andis loa. Kinnitamata andmetel loobus ta Saksamaa mainekast äriauhinnast, kuna ei soovinud, et temast kirjutataks ja avalikul sündmusel tehtud fotod temast väljaannetesse jõuaks.
Dieter Schwarz sündis 24. septembril 1939 Baden-Württembergi liidumaal Heilbronnis ärimees Josef Schwarzi perre. Pärast gümnaasiumi lõpetamist läks Dieter osade allikate andmetel oma isa firmasse tööle ja 1960. aastatel hakkas ja osaliselt isa firmat juhtima.
Pärast isa Josefi surma 1977. aastal ostis mees väidetavalt Lidli nime kasutamise õigused pensionile läinud õpetajalt, kelle nimi oli Ludwig Lidl. Hind oli mõningatel andmetel 1000 Saksa marka.
Algselt oli üks keti nimevariante Schwarz-Markt, kuid arusaadavatel põhjustel olnuks selle kasutamine sõjajärgsel Saksamaal võimatu, sest see tähendab «must turg», mis oli sõja ajal levinud.
Dieter Schwarz võttis pärast isa surma ettevõtte üle ja kasvatas Lidlist ülemaailmse ettevõtte. Ettevõte hakkas rahvusvaheliselt laienema 1990. aastate alguses ning 1999. aastal loobus Schwarz juhtimisest, saades strateegiliseks nõustajaks.
Globaalse haardega ärimees ei jäänud loorberitele puhkama, vaid hakkas tegelema oma kodulinna Helibronni arendamisega.
Saksa väljaande Die Welt andmetel soovib Schwarz luua oma kodulinna Heilbronni, kus elab 126 000 inimest ja mis asub Stuttgartist 50 kilomeetrit põhja pool, näidislinna, mis hõlmaks muu hulgas esmaklassilisi haridus- ja teadusasutusi.

Saksa ajaleheallikate väitel oleks Schwarz viimase kümne aastaga linnale üle kahe miljardi euro annetanud.
Rangelt oma privaatsust kaitsev Dieter Schwartz sai Saksa meedia teatel advokaatide abiga keelata need vähesed fotod temast, mis ajalehtedes avaldada võinuks. Tema kohta on Lääne-Euroopa meedias kasutatud sageli Helibronni fantoom.
Lidl-Chef Dieter Schwarz: Das Phantom von Heilbronn #SZPlus https://t.co/gQ5vwy4vzG
— Süddeutsche Zeitung (@SZ) May 20, 2019

Heilbronni linnapea Harry Mergel kommenteeris 2020. aastal Bildile, et Schwarz on «tagasihoidlik inimene, kes ei tõsta end kunagi rambivalgusesse ega reklaami ennast valjuhäälselt».
«Ta rõhutab oma tegevust avaliku huvi nimel. Heilbronni inimesed austavad tema privaatsust,» teatas linnapea.
Hinnangud selle kohta, miks Schwarz nii rangelt avalikkuse tähelepanu eirab, on olnud erinevad.
Bild tõi näitena Lidli ägedaima konkurendi Aldi asutaja Theo Albrechti röövimise 1971. aastal ja 2012 pankrotistunud toidupoeketi Schleckeri omaniku kahe teismelise lapse röövi 1987. aastal kui võimalikke põhjusi, miks Schwarz on jäänud eraklikuks ja avalikkusest eemale.
Brothers Karl (left) & Theo Albrecht. Karl served in the Wehrmacht and was wounded in the Battle of Moscow in 1941. Theo served in a WH supply unit in Africa and Italy, where he was captured in 1945.

In 1946, they took over a store.

In 1962, their 300 stores were renamed ALDI. pic.twitter.com/3v1MekwGgy
— Jake Holliday (@J_O_Holliday) December 15, 2022

Saksa meedia teatel kardab Schwarz, et teda võib tabada sama saatus, mis Schleckeri perekonda, kui nende lapsed rööviti ja raha välja pressiti. Allikate andmetel on Lidli omanik ümbritsenud end üdini lojaalsete inimestega, kellele ta maksab väga hästi, et neil ei tuleks mõttessegi teda maha müüa.
«Schwarzi lähikonnas olevad inimesed vaikivad saladustest, mida nad tema kohta teavad. Neil, kes midagi teavad, pole põhjust rääkida. Neile makstakse paremini kui sarnastel ametikohtadel teistes valdkondades või muudes organisatsioonides,» sõnas anonüümne allikas.
Veel on arvatud, et Dieter Schwarz lihtsalt varjab oma ärisaladusi ja sellega koos oma isikut, et mitte oma ettevõtteid haavatavaks teha.
Schwarz näib olevat olnud väga edukas nii oma privaatsuse kaitsmisel kui ka tehingute tegemisel. Tänaseks on Schwarz-Gruppe, kuhu lisaks Lidlile kuulub Kauflandi kaubamajade kett, ülemaailmne hiiglane.
Schwarz, kes on edukalt vältinud igasugust avalikkust, on väidetavalt olnud abielus üle 50 aasta ja tal on väidetavalt kaks tütart. Finantsajakiri Forbes andmetel on Dieter Schwarz 2023. aasta aprilli seisuga 43,9 miljardi dollari (40,3 miljardit eurot) suuruse varandusega maailmas rikkuselt 27. kohal.
Schwarz-Gruppe kuulub fondile, mis on tehniliselt piiratud vastutusega äriühing, kuid Forbesi teatel on Schwarzil endiselt täielik kontroll firma üle ja ta on tegelik omanik.
Lidl Stiftung & Co. KG (varem Schwarz Unternehmenstreuhand KG) on Saksamaa  odavmüügikaupluste kett, mis asutati 1930. aastal ja muudeti 1970. aastatel.
Ketti, mille peakorter asub Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Neckarsulmis, kuulub rohkem kui 10 000 kauplust Euroopas ja USAs, andes tööd rohkem kui 300 000 inimesele.
Lidli üheks ärimudeliks on kaupadele kahele poolele vöötkoodi lisamine, mille eesmärgiks on kassapidajate tööd kiirendada.
Lidli kaupade madal hind tuleneb pakendatud toitude tootmismahust ja säilivusajast. Lidl müüb osa kaupu euroalustel, et vähendada tööjõukulu.
3. märtsil 2022 avas Lidl neljas Eesti linnas kaheksa kauplust: Tallinnas Sõpruse puisteel, Mustamäel Karjavälja tänaval, Lasnamäel Raadiku tänaval ja Tähesaju teel ning Rannamõisa teel; Tartus Annelinnas Kalda teel, Narvas Tallinna maanteel ja Pärnus Riia maanteel.


Tallinna Sadama korruptsiooniasjastMäletan hästi päeva 2015. aasta augusti lõpus, kui kaitsepolitsei ametnikud riigile kuuluva AS-i Tallinna Sadam kaks ainsat juhatuse liiget Ain Kaljuranna ja Allan Kiili suures ulatuses altkäemaksu võtmises kahtlustatuna kinni pidasid ning ettevõtte ruumid ja kahtlusaluste elukohad läbi otsisid.Väljaanne, kus töötasin, oli esimene, kes uudisele jälile sai ning selle avaldas. Kahetsusväärselt ei tekitanud esimesed vihjed toimuvale minus ja kolleegides erilist šokki või imestust.Kui järgnevate päevade ja nädalate vältel Eesti kõrgeima profiiliga korruptsioonikahtluse kohta aina uut infot lisandus, siis näis, et asi on küll väga halb, aga vähemalt võis loota, et järgnev puhastus tuleb selge, kiire ja tulemuslik.Prokuratuur kinnitas, et uurimine on väldanud aastaid. See kõik viitas, et tõendeid on kaua kogutud ja need on kaalukad. Nüüd, aprillis 2023 ehk pea kaheksa aastat hiljem, näib võimalus, et kohus Tallinna Sadama asjas selge otsuse teeb, väike. Ja see on tegelikult šokeeriv.Isegi ajakirjanikud ei mäleta enam arhiivis sorimata, millises altkäemaksuvõtmise juhtumis Kaljurand, Kiil ja nende arvatavad kaasosalised süüdistused said. Kas see oli kuidagi seotud uute suursaarte parvlaevade soetamisega Türgist ja Poolast? Saarte laevaühenduse operaatori valikuga? Või oli asi kohtuvälises kokkuleppes, mis lõpetas vaidluse Muugale terminali rajamata jätnud Prevo Holdinguga? Kõik need asjad on tänaseks ajaloo tolmukihiga ühtlaselt kaetud, seda vaatamata alates 2019. aastal alanud kriminaalprotsessist esimese astme kohtus 90 toimunud kohtuistungist.Enne kohut tegi tööd ka Tallinna Sadama juhtumi riigikogu uurimiskomisjon, mille lõppraportist selgus, et korruptsiooniriski Tallinna Sadamas võimaldas nõrk ja ülepolitiseeritud nõukogu. Uurimiskomisjoni juht Artur Talvik ütles raportit tutvustades, et iga vähegi mõtlev inimene, kes seda loeb, saab aru, et kaasus on täis poliitilist korruptsiooni. Kas mäletate? Kasu komisjoni tööst siiski oli, aga sellest veidi hiljem.Kohtus esitatud süüdistuse järgi võtsid Tallinna Sadama juhatuse liikmed kümne aasta jooksul mitmeid miljoneid eurosid altkäemaksu, suurema osa sellest küsisid nad Türgi ja Poola laevatehaste esindajatelt parvlaevade müügilepingute sõlmimise eest. Kohtus liikus aga asi väga vaevaliselt ning sai täiesti uskumatuid pöördeid.Vähe sellest, et süüdistatavate advokaadid valisid algusest peale suuna menetluse venitamisele, prokuratuur ei suutnud ennast ja süüdistust näidata piisavalt tugevana. Näiteks lisasid prokurörid kriminaalasja esialgsesse süüdistuskokkuvõttese kogemata omavahelised vestlused. Nii hindaski kohus süüdistusakti puudulikuks ja tagastas selle prokuratuurile ning alles ringkonnakohtu mõistvam suhtumine päästis nad. Keegi ei osanud arvata, et olulise kohtuasja algus võib nii pikalt venida.Aga juba veidi pärast istungite algust keelas Harju maakohus arusaamatutel põhjustel nende kajastamise, mistõttu paljud olulised tõendid ja tunnistajad on avalikkusel teadmata. Riigikohus küll tühistas keelu eraldi vaidluse tulemusel, kuid kahju oli sündinud. 2020. aasta oktoobris lõpetas maakohus Allan Kiili asja menetlemise, sest ta oli raskelt haigestunud. Kiil suri möödunud aasta juunis.Praegu uue ootamatusena avanenud perspektiiv, et rahvakohtuniku vahetuse tõttu võib kogu protsess esimesele ruudule tagasi variseda, on nagu kurb punkt kurva i peal.Lõpuks positiivse juurde. Riigikogu Tallinna Sadama uurimiskomisjon tegi lõpparuandes muu hulgas ettepaneku töötada välja läbipaistev riigi äriühingute nõukogu liikmete valiku menetlus ning luua nõukogude mehitamiseks nimetamiskomitee. See sai 2017. aastal tehtud.ANVAR SAMOST, kolumnist


ArvutikelmusPolitsei poole pöördus Jõgevamaa ettevõtja, kelle ettevõtte kütusekaarti oli omavoliliselt kasutatud. Ettevõttele tekitatud kahju on 216 eurot. Kelmusasja üksikasju selgitab politsei kriminaalmenetluses.VOOREMAA/PPA


OOTUS RIIGIKOGULE | Elin Kard: maksutõusud jäävad liiga tagasihoidlikeksPeamised ootused esmaspäeval, 10. aprillil ametisse astunud riigikogu koosseisule ja valitsusele on poliitilise kultuuri parandamine ja senisest suurem eneseteadvustamine, milline võiks olla riigimeheliku saadiku roll – vastutuse tajumine riigi arendamisel ning elanike kaitsmisel pikema ajaraami vaates kui neli aastat.
Ajal, mil möödub 35 aastat loomeliitude ühispleenumist Toompeal, mis oli üheks suuremaks tõukeks iseseisvumise taastamisel, on igati ajakohane poliitikutele meelde tuletada, et eesti kultuuri ja keele säilimine ja areng ning riigi kodanike toimetulek on hooliva ühiskonna alused ning oluline osa meie inimeste eneseteadvusest, turvatundest ja seega ka julgeolekust.
Ilma kultuuri, ajaloo ja hariduseta ei ole ühel hetkel enam meid ega ka meie vabadust. Ilma kodaniketa, kes tunnevad, et neist hoolitakse, ei oma riigi julgeoleku täiendav tugevdamine enam tähtsust – mida ja kelle jaoks me kaitseme ning tugevdame?
Kodanikena me kõik teame, et riigi prioriteediks on praegusel hetkel mõistetavatel põhjustel julgeolek ja meie jätkuv vabadus. Kuid vabadusega kaasneb ka vastutus. Vastutus enda ja teiste eest.
Me vajame juba täna õiglasemat ja paremini suunatud kultuuri- ja sotsiaalpoliitikat. Me vajame loojatele töörahu ja turvatunnet. Me vajame kultuuri väärtustamist ja senisest suuremat usaldust riigi poolt, mille kultuuri me kanname ja hoiame. Omariiklus on protsess, milles me kõik oleme võrdselt osalised. Vabaduse ja iseseisvuse vundamendiks on aga tugev kultuur ja hästi toimetulevad riigi kodanikud.
Liiga väikesed maksud
Riigi kodaniku ja ettevõtjana ning paljude töötajate tööandjana ootan praegusest koalitsioonileppest väljajoonistuvast oluliselt suuremat otsustusjulgust. Ootan, et Reformierakond leiaks endas taas julguse teha suuremahulisi reforme, et mitte hoida kinni maksusüsteemist, mis on küll aastate jooksul end õigustanud, kuid ei vii meid enam edasi.
Ootan, et riiki korda teha tahtev erakond Eesti 200 suudaks vaadata ka riigi maksusüsteemi uue tulijana värskema pilguga. Ootan, et kohtumistel poliitikutega inimeste toimetulekust rääkides mõistaksid erakondade esindajad sõltumata oma erakondlikust kuuluvusest, et inimeste toimetulek on ka nende probleem, mitte ainult kitsalt „sotsiaaldemokraatide teema“.
Euroopas on Eesti maksukoormus üks väiksemaid, muutused ühiskonnas ja tööhõives võiksid kajastuda ka riigi maksusüsteemis. Praeguses koalitsioonileppes välja toodud planeeritavad muudatused on aga pigem ettevaatlikud ja konservatiivsed ning ei aita püstitatud eesmärke kuidagi kiirelt täita.
Koalitsioonilepe sõnastab sissejuhatuses pidulikult ja üldsõnaliselt järgneva nelja aasta sihid: „Riigikaitse ja roheinvesteeringute tegemine ning riigi rahandusliku olukorra parandamine eeldab maksutulude ümbervaatamist. Eesti maksukoormus peab võimaldama sõja ja selle kõrvalmõjudega kaasnevate kuludega toime tulla moel, et meie ühiskond ei satuks võlavangi. Koalitsiooni moodustajad peavad oluliseks, et meie maksupoliitika oleks tulevikku vaatav ja aitaks kaasa Eesti ees seisvate suurte väljakutsete lahendamisele.“
Kuidas toime tulla?
Maksude pikas ajaraamis tõstmine paari protsendipunkti ulatuses võib ju osaliselt tõesti tagada lisasissetulekuid riigikaitse eelarvesse ja roheinvesteeringuteks, kuid taas ei leia siit sõnagi riigi elanike toimetulekule keskendumisest. Koalitsioonileppe sotsiaalpoliitika peatükk seab eesmärgiks otsida võimalusi lisaraha kaasamiseks tervishoidu ja pensionisüsteemi ja toetada solidaarse tervisekindlustuse jätkumist. Selleks soovitakse 2023. aasta lõpuks läbi viia tervishoiu rahastamise analüüs, eesmärgiga tagada senisest laiapõhjalisem tervishoiu rahastamine ja jätkusuutlikkus.
Sellekohaseid uuringuid on viimaste aastate jooksul tehtud juba mitmeid, ka olemasolevate uuringute põhjal võib väita, et Eestis puudub ligipääs tervishoiule neljal protsendil elanikest.
Põhjuseid selleks on mitmeid: ebapiisavad sissetulekud, mis ei võimalda tasuda sotsiaalmaksu miinimumi; muutunud töövormid ja nendega sageli kaasnevad lepingulised suhted, mis ei taga töövõtjale sotsiaalseid garantiisid; eelkõige aga tööandjaid ja üksikisikust ettevõtjat koormavad tööandjamaksud, millest hoidumiseks päev-päevalt suureneb maksudest kõrvalehoidmine ja töötajate tasustamine viisil, mis ei taga neile hädavajalikku sotsiaalset kaitset.
Ka see olukord viitab pakilisele vajadusele maksusüsteemi muudatuseks – sotsiaalmaksu lahti sidumine tööandjamaksudest ning selle kohaldamine astmeliselt vastavalt sissetuleku suurusele või maksubaasi laiendades erinevatele tuluallikatele suurendaks olulisel määral maksude laekumist tervishoiusüsteemi, parandaks maksekäitumist ning inimeste toimetulekut.
Kõigile ravikindlustus!
Eesti kuulub Euroopas ja Põhjamaades kuue viimase riigi hulka, mille elanikel ei ole veel universaalset ravikindlustust. Ka siin oleks kiired ja efektiivsed muudatused – arvestades elanikkonna vananemist ja tööhõive vormide muutumist – äärmiselt vajalikud.
Koalitsioonileppe kultuuri peatükk algab harjumuspäraselt aastast aastasse rõhutatud ebamäärase eesmärgiga: „Otsime täiendavaid võimalusi eraraha kaasamiseks kultuuri- ja spordivaldkonna rahastamiseks“. Kultuurivaldkond on juba praegu üsna suures mahus erarahastusel, arvestades riigi toetuste väiksust ja kultuurieelarve ebapiisavust. Kuna eeldatavalt on eesmärgiks siiski ettevõtete toetusbaasi suurendamine kultuurirahastusse, siis siinkohal oleks samuti vajalikud ehk lisanduvad maksuleevendused, kuid need on ka juba praegu olemas.
„Võtame eesmärgiks parandada loovisikute sotsiaalsete garantiide süsteemi. Kaasajastame loovisikute ja loomeliitude seaduse. Avaliku sektori kultuuriasutused ja avaliku sektori poolt finantseeritud loometöö tasustamise osas võetakse suund töötasuvormidele, millega kaasnevad tööandjapoolsed maksude tasumised ja sotsiaalsed garantiid.“
Loodetavalt saab just selle eesmärgi elluviimine uuele kultuuriministrile kõige olulisemaks väljakutseks, on ju kultuuriministeerium nimetanud aasta 2023 loovisikute toimetuleku paranemise eest võitlemise aastaks ning tuleb loota, et loovisikutest hoolimine on ministeeriumi tegevuste üleseks väljakutseks sõltumata erakonnast, kellele ministeerium hetkel „kuulub“.
Nurjatu probleem
Äsja valminud Civitta Eesti uuring loovisikute toimetulekust, sissetulekutest ja sotsiaalsetest garantiidest kõrvalejäämisest nimetab olukorda õigustatult „nurjatuks probleemiks“, millele üldjuhul lahendusi leida ei ole lihtne, sest puuduvad kerged ja kiired võimalused osapoolte vahelisteks kokkulepeteks.
Kuid uuringu autorid ütlevad välja ka sõnumi, mille eest on tulnud viimastel aastatel poliitikuid korduvalt hoiatada – praeguse olukorra jätkudes meie kultuur hääbub. Siinkohal paneks lootuse personaalse riigi rollile, mis suudaks ehk ka professionaalse kultuurilooja probleemid senisest enam laual hoida ning neile kiirelt lahendusi leida.
Kokkuvõtteks ootaks tööd alustavalt riigikogult ja valitsuselt teravamat ja laiemat tulevikku vaatavat pilku. Samuti suuremaid, kiiremaid ja kahjuks seetõttu ilmselt ka keerulisemalt talutavaid muutuseid maksusüsteemis. Vähem rollimänge teemal „opositsioon“ ja „koalitsioon“ ning pigem eesmärkide nimel riigimehelikku ühiselt tegutsemist ja vastutuse tunnetamist.