Andres Mustonen: Tühistamine - see on totalitaarne ilmingErinevalt Kallasest, kes on abikaasa taunitavat äri puudutavate küsimuste eest põigelnud, ja erinevalt Kanepist, kes pole selgitusi jaganud, palus Mustonen – küll pärast päevapikkust pausi – oma otsuse ja teo pärast vabandust. Sellegipoolest sai ta tunda, mis laiduväärsete tegude või ütlemiste puhul nüüdisajal tavaks – tühistamist.Kummatigi pole ta elu seisma jäänud. Esimese Eesti viiuldajana salvestas ta äsja korraga kõik Bachi sonaadid ja partiitad sooloviiulile, mis ilmuvad duubelplaadil «Scriptura Sacra». Need kõlavad ka järgmise nädala kolmapäeval Jämaja kirikus Saaremaal ja reedel, mil Mustonen saab 70, Tallinna Jaani kirikus. Uuel nädalal ilmub ka laulja ja kirjaniku Annika Lõhmuse koostatud raamat «Andres Mustonen. Fuuga mitme teemaga».Mustonen võttis Postimehe jutule lõppeva nädala teisipäeval Pirital oma kodu päikesepoolsel terrassil.Kuidas sattusite kevadel Venemaale Novosibirskisse esinema?Mul on väga suur võrgustik Venemaal sündinud või Venemaalt emigreerunud kunstnikke. Novosibirskist on pärit Vadim Repin, kes on pikka aega olnud maailma esiviiuldaja. Mäletan teda kui imelast juba siis, kui ta mängis 14-aastasena Estonia kontserdisaalis. Meil on olnud kauane loominguline kontakt, oleme teinud uute viiulikontsertide maailma esiettekandeid. Varem tegin elavate heliloojate kontserte [saksa-juudi päritolu Läti viiuldaja] Gidon Kremeriga, aga tema mängib praegu vähem. Olen mõlemaga mänginud mitte ainult Novosibirskis, vaid ka Türgis, Austrias, Saksamaal; esitanud Gia Kantšeli, Sofia Gubaidulina, Aleksandr Raskatovi, Arvo Pärdi teoseid.See ei olnud mul esimene kord Novosibirskis käia. Olen seal käinud viis korda, üldse Venemaal palju reisinud. Mul on Venemaaga väga tihe kontakt. Seal on saanud alati ette kanda uusi lugusid, rikastada maailma muusikapärandit. Sinna on kohale sõitnud ka heliloojad.Antud olukord oli muidugi teine, poliitiline. Siis, varem, ei olnud poliitilist olukorda... Tegelikult on see vale – seal on kogu aeg olnud poliitiline olukord, sest Venemaa ei ole kunagi kuulunud vaba maailma perre. Nõukogude aeg ei ole seal kuhugi kadunud, ainult vahepeal, Jeltsini ajal, mängiti vabadust. Aga totalitaarsele ühiskonnale omane arusaamine elust ja lambukeste allumine võimudele – see on seal olnud kogu aeg. Ja see loob hoopis teise õhkkonna.Ma ei ütle, et praegune olukord, kui Venemaa sõdib Ukrainas, ei ole eriline, aga öelda, et nüüd on Venemaal toimunud tohutu muutus – ei, see on tuhandeaastane probleem. Lisaks vene kiriku talumatu seotus võimuga – see on minu meelest kõige hullem, palju hullem kui Kreml. Kreml ongi selleks, et [inimeste elu] väärata, aga kirik ei peaks olema.Kui Venemaa on tuhat aastat olnud selline, nagu ta on, ja me näeme, mida ta teeb Ukrainas, siis kas tekkis kahtlus ka, et äkki ei peaks sinna minema?Väga tihti oled sa targem hiljem. Ma olen väga emotsionaalne, mulle on sidemed inimestega väga olulised, ja milliste inimestega! Aga maailmas on olukordi, ja nüüd on üks selline olukord, kus lihtsalt tuleb käituda teistmoodi, ja on olukordi, kus võid eksida. Loomulikult oli see antud olukorras väga suur viga, sellepärast et ma ei tajunud reaktsiooni, mis võib järgneda. Oma südames ei teinud ma kellelegi halba.Reaktsioonid maailma teistes kohtades, kus mind tuntakse, on olnud oluliselt leebemad. Aga me oleme piiririik, siinne reaktsioon on täiesti arusaadav.Juulis toimus Moskvas ja Peterburis rahvusvaheline Tšaikovski-nimeline konkurss, kus osalejaid oli 43 maalt, sealhulgas Ameerika Ühendriikidest, Kanadast, Prantsusmaalt, Itaaliast, Inglismaalt, väga palju oli Aasiast, põhiliselt Lõuna-Koreast, Jaapanist, Hiinast. Žürii oli täiesti rahvusvaheline. Mingisugust maailmas kokku lepitud käitumist Venemaa suhtes ei ole, aga see ei vähenda minu viga, sest me elame kõik teatud hetkel ja teatud kohas. Ma lihtsalt ei osanud arvestada, et ka kultuur võib olla poliitika. Aga praegu on. See on valdav hoiak.Need, kes on Venemaal käinud, on tunnetanud, et seal suhtutakse meisse kui endisest liiduvabariigist tulijaisse. Kas olete sama märganud?Mina seda ei tunne, kuna mu kunstiline, muusikaline tegevus on globaalne, väga internatsionaalne. Iisraelis olen tundnud seda palju rohkem, kui inimesed, kes on seal elanud juba aastakümneid, räägivad, kuidas nad on käinud Eestis puhkamas. Nad räägivad Pärnust ja Elvast nagu elavast ajaloost.Kui palju on teil Venemaal häid kolleege ja sõpru?Seal sündinuid on mitmeid kümneid. Aga esiteks on need, kellega mina suhtlen, enamikus emigreerunud. Teiseks, nende hulgas on kahe, parimail juhtudel koguni kolme riigi passi omanikke: Vene pass, Euroopa Liidu pass ja Ameerika pass. Samuti tean muusikuid, kes on väga seotud Jaapaniga. Lisaks on paljudel Venemaa kultuuritegelastel, ka heliloojatel, alaline elamisluba Euroopa Liidu riikides. (Vadim Repin elab avalike andmete järgi Viinis. – P. P.) Ma ei tea, kuidas nad Eestis siiamaani Vene passiga elavad! On nad turistid või?Olete te rääkinud vene kolleegide ja tuttavatega ka poliitilistel teemadel, sh Ukrainas peetavast sõjast?Aus vastus on, ja seda võib kritiseerida, et põhimõtteliselt ei ole.Miks ei ole?Olen küsinud, kuidas te eluga hakkama saate. Põhivastus, mis olen saanud: me oleme vait, aga mis teha. Seisukohti välditakse, mida tajun kui totaalset mõtlemist ja kui hirmu. Kujutage ette, et ma räägin rahvusvahelisele pressile, mis keegi Venemaal mulle Venemaa kohta ütles! Seal pannakse ju selle eest kinni, kui kritiseerid Vene armeed. Neile antakse hirmuäratavad 6, 8, 12 aastat. Mille eest? Mingisuguse ühe lause eest.Olen käinud palju ka Valgevenes. 2000ndate algul, kui Venemaal ei olnud veel midagi hullu, ei kritiseeritud seal batjuškat (president Aljaksandr Lukašenkat – P. P.). Venemaal oli mingi hetk, kui võis tajuda, et pidureid ei olnud, aga Valgevenes on kogu aeg olnud pidurid peal. Samas käidi selle riigiga minu meelest ilma piiranguteta läbi, näiteks toimusid seal [2019. aastal] Euroopa mängud.23.08.2023. Tallinn. Andres Mustonen Pirita rannas. Foto Eero Vabamägi, Postimees FOTO: Eero VabamägiEero VabamägiMida võiks vene inimesed, kuigi neil on suu lukus, praegusest olukorrast arvata?See on kõigil erinev. Need, kellel on mitu passi, tunnevad end hoopis teisiti, neil on võimalus maailmas tegutseda. Aga väga suurel hulgal Vene intelligentsil ja artistidel on keelatud paljudes maades esinemine. Ega meil ju ka keegi Venemaalt esinemas käi. Ja siis on need, kes on Vene passist lahti öelnud; nende seas on väga tähtsaid muusikuid ja artiste, kes on sündinud Venemaal.On hästi teada, et teie muusikalist kujunemist ja laiemat arusaamist kunstist on mõjutanud vene kultuur.Mul elasid ju sugulased Peterburis, onu perega. Teismeliseeas veetsin seal igal suvel kaks-kolm nädalat. See oli mulle suure maailma avastamine. Ega ma käinud kirikutes ainult ikoone vaatamas. Ermitaaž! Sinna oli kogu lääne kultuur kokku kraabitud: renessansikunst, keskaja kunst, prantsuse impressionistid, kõik kuni Picassoni välja. Olin päevade kaupa muuseumides. Asjatundjad võivad öelda, et kust nad need kokku kraapisid – Saksamaalt tassisid autodega, ja taheti veel palju rohkem kokku kraapida. Siis me ei mõelnud selle peale üldse, kust need pärit on. Ermitaaž nägi nii pompoosne, kohutavalt esteetiline ja ilus välja. Või paleed, nagu Peterhof – mis Venemaa?! Sealt sain kogu lääne kultuuri sisulise kasvatuse – milline paradoks!Kui lõite 1972. aastal Hortus Musicuse, siis sellega oli ka ainus võimalus käia Eestist kaugemal Venemaal esinemas?Jah, Nõukogude Liidus. Käisime Taga-Kaukaasias, Kesk-Aasias, ka Ukrainas. Lääne-Ukrainas, nagu Lviv, Užhorod, Karpaadid – me olime juba Kesk-Euroopas. Muide, Hortusega oleme käinud nõukogude ajal esinemas ka Donetskis ja Luhanskis – seal oli täielik Venemaa. Aga lääne pool oli totaalne Ukraina, Kiiev oli segu neist kahest. Riik oli nagu pooleks. Ukraina on tohutu suur!Ukrainaga on mul erilised sidemed. Üks minu suurematest heliloojatest, kelle muusikat olen palju dirigeerinud ja mänginud, toonud ka Eestisse, on Valentõn Sõlvestrov.Väike küsimus mul Ukraina teemal on. Me oleme Eestis püüdnud 32 aastat teha muutusi, ja mitte kõik ei ole õnnestunud: põhiprobleem, integratsioon, on endiselt suur küsimus. Miks te, poliitikud, ei lahenda seda ära? Ukrainas on tõelised muutused toimunud alles viimasel ajal – mõtlen korruptsiooni. Natukene liiga palju mökutasid nad sellega, võib-olla oleks nad nüüd tugevamad olnud. Ma ei hakka siin oletama, et venelane poleks siis neile kallale läinud. Ikka oleks läinud, seepärast et ta peab seda oma maaks.Mulle on jäänud mulje, et olete elanud oma muusikamaailmas, maiste murede maailmast eemal ja kõrgemal. Kas kunsti- ja loomemaailm eksisteerib teile eraldi pärismaailmast?Mulle on kunsti- ja loomemaailm pärismaailm, mitte vastupidi. Julgen isegi öelda, et mida vähem on reaalne, materiaalne maailm mind seganud, seda õnnelikum olen olnud. (Naerab.)Aga te ikka olete kursis sellega, mis ümberringi toimub?Olin juba väga noorelt Ameerika Hääle ja Vaba Euroopa kuulaja, alati tahtnud kursis olla. Minu aastakümnetepikkune teisitimõtlejate abistamine tuli sellest, et ma tajun, mis on inimkonnale õige. Tänu sellele olen teinud riskeerivaid samme ja suhelnud inimestega, kellega ei ole olnud soovitav suhelda.Mul on kahju sellest, kui seda võetakse minu ülbusena, et olen reaalsest maailmast justkui kõrgemal. Ei, mul ei ole sellist hoiakut! Vaadake, kui keegi teeb monumentaalmaali, olgu ta Michelangelo või Marc Chagall, peab ta minema kõrgemale ja kaugemale, et siis tajuda seda asja. Miks ehitati Niguliste kirikusse lift? Selleks, et minna kõrgemale ja vaadata alla Tallinna peale. Tallinn näeb siis natuke teistmoodi välja – väga ilus! Ja teatud probleeme, mis seal all on, ei näe. See ei tähenda, et neid ei ole. Nendega tuleb tegeleda.Ka need, kes on kosmoses käinud, on imestanud, milline pilt maailmast sealt avanes. Mitte et ma tahaks mingi lendur või kosmonaut olla. See on vaimne tõusmine, vaimu tõstmine. Vaim hakkab nagu hõljuma. See on mind huvitanud... Ei, see on vale jutt, et see on huvitanud! Mulle on see antud, ma ei saa sinna midagi parata.Enamikule inimestest on eluks midagi kaasa antud. Küsimus on selles, kas sa tajud seda, mis sulle on antud. Mul on tunne, et ma olen tajunud, mis on minu missioon, ja ma ei saa selle vastu võidelda. Aga ma võin eksida. Inimesel on õigus eksida – ja selle eksimuse eest mitte kohe kinni minna. (Muigab.)Kas seda, mille ma sain oma ühe eksimise eest, mida ma tunnistan ja väljendan, nimetame karistuseks? Mina ei võta seda karistusena. Ma ei tunne, et mind on karistatud, sest mul ei ole sees midagi muutunud. Ma olen edasi muusik, artist, looja, tegutsen edasi. Jah, väga palju kontserte annulleeriti, ma ei ole saanud käia mõningatel Eesti festivalidel, mis olid kokku lepitud, näiteks Viljandis ja Suure-Jaanis, aga samal ajal tuli teiste liinidega, ka rahvusvaheliselt, palju rohkem asju juurde. Ega mul tegevusest puudu ole!Mida arvate sellisest karistamisest, kui inimest püütakse tühistada?Olen täiesti selle vastu. See on totalitaarne. Karistamiseks, kui inimene on seda väärt, on kohtusüsteemid. See, kui ühiskondlikult lepitakse mingisugused asjad kokku, ei ole karistamine, see on... tampimine. Mõned inimesed on pärast sellist tampimist käinud kohtutes ja saanud sealt õiguse. Aga ikka on nad nagu sellessamas olukorras. Kas see on õige?Siin on ohumärk ühiskonnas. Kuidas see on niimoodi läinud? Kust see õigus on tulnud?See õigus võetakse.Kes võtab?Võtavad need, kes tambivad.Aga kas siis ei ole institutsioone või riigivõimu, kes ütleb, et selline tampimine on karistatav? Või vähemalt pöörab sellele tähelepanu.Kas teie nägemuses peaks kultuuriinimesed ja loojad sellistes olukordades, nagu sõda, jääma kõrvale ja tegelema loomega, või on neil siiski ka kohustus võtta seisukoht ja seda väljendada?Siin on vastus väga lihtne: see on igaühel erinev. Me ei saa kellelegi öelda, et just nii peab ütlema ja käituma. Kui inimeses seda sisemist soovi ei ole, siis sa võid öelda, kuidas peab, aga see ei aita.Mulle on see arusaamatu, kuidas on Venemaal sündinud nii palju inimesi, kes on mõjutanud kogu maailma teadust, kultuuri, meditsiini, kuidas seal on sündinud nii palju mõjuvõimsaid isikuid ning tulemus on nende riigi selline primitiivsus ja totalitaarsus – seal on tohutud käärid! See on paradoks.Lugesin teist ilmuva raamatu «Fuuga mitme teemaga» käsikirja, kus ütlete: «Totalitaristlikes riikides ei jäänud tegelikult midagi loomata, loomata jäävad asjad vabaduse tingimustes.» Äkki siin peitubki selle paradoksi lahendus?Jah, tõelised kunstiteosed Euroopa tsivilisatsioonis on kõik kuidagiviisi alati seotud sellega, et loojad on teinud seda asja, mida ei oleks tohtinud teha. Balzac on suur kirjanik, aga Balzaci ajal oli tsensuur üks ekstreemsemaid, mida võib kirjutada, mis sõnu ja kuidas kasutada. Inimesed, kes tajuvad teatud piiranguid või ettekirjutusi, mida nad õigeks ei pea, mõtlevad, kuidas nendest mööda minna, ja kui nad siis näevad oma asja kõrgemalt, annavadki nad inimkonnale olulised teosed, olulised uuringud, olulised nähtused.Kas see tuleneb ka sellest – kui ma veel te raamatut tsiteerin –, et keelatud asjadega käib kaasas teatav pinge?See võib olla nii. 20. sajandi kõige mängitavam helilooja oli Dmitri Šostakovitš, kes elas kõige totalitaarsemal perioodil, Stalini ajal, ja kes ka suri selles vaimses vanglas. Ta lõi teoseid, mis räägivad kõikide poliitiliste kordadega riikides. Tema teoseid kuulatakse siiamaani maailma kõige erinevamates kohtades. Mind huvitab see elu.Miks on nii, et kui on pinge, piirangud, takistused, siis tuleb sealt suuri asju?See on küsimus sinna ülespoole. (Naerab.) Aga kas ta kellelegi ütleb, miks see nii on...Neid inimesi on ajaloos jätkunud, kellele on antud võime asju niimoodi kõrgemalt näha. Seda ei ole antud kõigile. Inimesed ei ole võrdsed, kahjuks. Väike ülbus selles lauses on, aga see on fakt. Ja siis on veel mingis mõttes kõige-kõige inimesed: tähtsad filosoofid, teadlased, avastajad, kunsti- ja heliteoste loojad. Nende olemasolu ei sõltu riigipiirist. Kuigi riigid on neid mõjutanud küll. Näiteks kui räägime Hollandi maalikunstist, siis seda soositi väga, samuti Itaalia renessanssi. Eks nõukogude ajal soositi ka teatud pilte, aga need on unustuses, neid ei vaadata enam.Miks ei ole meil kümmet-kahtekümmet Mustoneni?Sellepärast, et mind valiti välja. Kuskil on mingid jõud, mis ütlevad, et sinu missioon on see.Muide, kõikide inimeste tegelik vastutus on leida üles oma asi. Kui sa tajud, mis on sinu tegevuse missioon – kujutage ette, missugune võib maailm välja näha! Sa ei tolkne siis maailmas kellegi järel.Masside mõjutamine on kohutav, jube asi. Öeldakse, et on mingi tõde, mingi seisukoht – seda on meie ümber väga palju! –, ja kõik peavad minema selles suunas. Mis asi see on?Konformism.See on kõige õudsem. Sest mis on inimese väärtus? Individuaalsus. Et sa leiad ennast üles. Kui laulja õpib, siis tema eesmärk on, et ta peab oma hääle üles leidma.23.08.2023. Tallinn. Andres Mustonen oma koduaias. Foto Eero Vabamägi, Postimees FOTO: Eero VabamägiEero VabamägiMitte proovima olla Maria Callas või Enrico Caruso!Täpselt, mitte imiteerima neid, vaid leidma oma. Samamoodi on see kõigi asjadega, ka elulaadi ja inimsuhetega. Sa pead ennast üles leidma. Ja kui sa leiad, siis kogu su elu on õnnelik. (Mustoneni nägu on seda öeldes õnnelik, rahulolev. – P. P.) Sellepärast, et sa näed, et sinu päeval, sinu tegevusel ja sinu olekul on mõte. Ja sellega sa saad teenida teisi, kui see mõte on selge.See on vist väga oluline, et saad oma tegevusega teistele midagi anda?Absoluutselt! Totalitaarsetes ühiskondades on kirjutatud sahtlisse. See hääbub, kui väljundit ei ole. Me ei kujuta ette, kui palju andekaid asju võib olla niimoodi kadunud või hävinud. Totalitaarsus on kõige õudsem asi, mille tõestus on see, et Venemaalt ja Nõukogude Liidust tahavad kõik ära minna, aga sinna minna – üksikud lollid ja reeturid, nagu näiteks [Prantsuse filminäitleja] Gérard Depardieu. Aga temagi on lahkunud. (Depardieu mõistis Venemaa kallaletungi Ukrainale hukka mullu märtsis ja süüdistas Putinit hullumeelsetes, vastuvõetamatutes liialdustes. – P. P.)Siin tekib huvitav paradoks, et kui suletud ja kinnine, takistustega ühiskond soosib loomet, siis vabadus, nagu praegu, ei ole vist loomingule väga viljakas pinnas?Siin võime küsida, kui vabad me ikka oleme. (Naerab. Enne intervjuu algust vestlesime omavahel poliitilisest korrektsusest, samuti tühistamiskampaaniatest.)Teatud piirini ikka oleme, rohkem kui varem.Jah, rohkem kui varem, ja tänu jumalale, et see niimoodi on.Aga olen nõus, et oleme eneseväljenduses vähem vabad kui näiteks 15–20 aastat tagasi.Vaat nii! Vabadus ei ole konstantne, ei ole mustvalge. Mind väga painab see, milline oli Eestis vaimne olukord 1935.–1937. aastal. See on fantastiline, mis raamatuid anti siis välja! Mul oli noorena kogu kodanliku Eesti aegne raamatukogu võtta.Siis oli Eestis vaikiv ajastu.Vaikiv ajastu on ju negatiivne, eks! Ei saa öelda, et praegu on vaikiv ajastu, aga kuidas olla, kuidas rääkida, missugust sõnastust võib kasutada... See on muidugi ülemaailmne, mida tohib ja mida ei tohi – ja see on jube ohtlik. Kes on see ütleja, kuidas tohib?Selle jutuga seoses tuleb mul meelde, et olite teisitimõtlejate suur aitaja juba 1970. aastatel.Liikusin juba teismelisena sellises ringkonnas, mis ei olnud n-ö ametlik, soositud, näiteks Heimar Ilvese juures. (Helilooja, kes vallandati 1965. aastal konservatooriumi muusikateoreetiliste ainete õppejõu kohalt usulistel ja poliitilistel põhjustel. – P. P.) Kui selles ringkonnas oled, siis mõistad asju teistmoodi. Vastand oli see, et käidi komsomoli- ja parteikoosolekutel, räägiti lolli juttu ja noogutati kaasa.Aga aidates igasugu materjale välja viia ja sisse tuua, oleks võinud ju elus kõik ära rikkuda!See oli tohutu risk.Kartsite ka?Ei. Olin siis noor. Tajusin väga varakult seda missiooni, mida pean tegema ja mis on õige. Et ma olen mitte ainult Eesti, vaid maailma kodanik, ja pean aitama.Aga närvid olid ikka pingul?Mitte ainult pingul, vaid lausa higi tuli välja. Mäletan, kuidas viisin 1982. aastal suure kotiga vene juutide kunstikirjandust ja poliitilist kirjandust üle. Kui juudid läksid Iisraeli, ei saanud nad ju midagi kaasa võtta. Lükkasin seda kotti Tallinnas jalaga piirivalve laua alt läbi. Seda ei pandudki tähele. Kui see oleks lahti tehtud, siis... Samamoodi viisin üle mõned pillid, mis oli lihtsam, kuna olen muusik. Hiljem viisin ERSP pöördumisi ÜROsse ja UNESCOsse. KGB oli tagajalgadel, kuidas jõuavad materjalid päevaga Ameerika Häälde.Mäletan, kui Neeme Järvi emigreerus, olid mul eelneval õhtul välismaalt tuttavad külas. Nad helistasid kohe Ameerika Häälde. Järgmine päev öeldi seal uudis, et Järvi emigreerub läände. See oli nagu torge herilasepessa! Kuidas saab informatsioon välja minna?! Tuhniti, uuriti, kes kellega kohtub, kogu aeg jälgiti kõiki.Ohtu, et kohe-kohe kukute sisse, ei tekkinud kordagi?Ükskord tekkis, mitte küll minuga. See oli siis, kui Hortus tuli Rootsist tagasi. Käis Afganistani sõda ja nootide vahele pandi nõukogudevastast kirjandust inglise ja vene keeles. Toll avastas selle. Kaasas oli filharmoonia direktor Tiit Koldits, kes suutis hiljem tõestada, et need materjalid sokutati nootide vahele. See oli tohutu ohu märk, oleks võinud ansambli tegevuse lõpetada.Mis moodi õnnestus teil nõukogude ajal pääseda esinema Rooma paavstile Vatikanis?Saatsime siit 1988. aastal kirja – muidugi mitte postiga, sest see poleks läbi läinud, vaid sadamast Soome-Rootsi kaudu, keegi viis kirja välja ja pani seal posti –, et tuleme Itaaliasse tuurile. Me tegelesime ka itaalia kultuuriga, kus on väga palju katoliiklikku teksti. Kahe nädalaga tuli vastus. Paavsti büroo leidis, et on ilus meid vastu võtta. Siin ei saa unustada, et paavst oli Poolast, kommunismivastane. Me ei tea, kui palju see mängis rolli.Mängisime Hortus Musicusega talle kaks lugu. Siis kõnelesime ja ta õnnistas kõiki eraldi.Viiuldaja ja dirigent Andres Mustonen ütleb muigamisi, et tema jaoks on just kunsti- ja loomemaailm see pärismaailm. «Mida vähem materiaalne maailm on mind seganud, seda õnnelikum olen olnud.»Eero VabamägiTeid peetakse võimekaks korraldajaks, on nimetatud lausa valgeks juudiks. Rein Rannap on rääkinud, kuidas pärast üht happening’i muusikakoolis sai tema karistada, aga teie mitte; te saite koguni vabastuse koolivormi kandmisest ja saite üldainetest priiks; isegi armeeteenistusest suutsite end ära nihverdada. Kas see tuli sellest, nagu nõukogude ajal öeldi, et kui tahad elada, oska vingerdada? Või on see üks teie anne?Eks see ole mingi omadus või talent. Põhiline on see, et kõik, mida ma teen, ka praegu – näiteks lindistasin kogu Bachi soololoomingu –, teen sellepärast, et see on minu missioon, et seda oodatakse minult. Mitte et inimesed ootavad, vaid oodatakse. See on nagu globaalne ootus. Selle taga on veendumus ja usk – ja see kandis mind läbi nõukogude ajast.Muide, ja see on huvitav, et nõukogude ajal tajusin ma teisitimõtlemist tunduvalt rohkem kui praegu, kuigi alati võis keegi koputada. Inimesed olid julged. Mis on meie ajastu häda? Inimesed on arad, kardavad.Nüüdisajal on vist paljudel esimene mõte, et kui ma midagi teen, ega ma siis midagi valesti tee?Jah. Tehke ja eksige! Ja kahetsege, kui läks valesti. Paluge patt andeks. Mitte et asjad on keelatud, kästud, peale surutud – ma vihkan kõige rohkem seda totalitaarsust, kui öeldakse, kuidas peab käituma, kuidas peab tegema. Ei ole võimalik öelda! See ei ole vabadus. Mina tahan olla vaba. Ma olen vaba, ja vaba inimene teeb õigeid otsuseid. Aga vahest ka eksib. (Naerab.)Kuhu on kadunud noorte mässumeelsus ja protest?Arvatav heaolu on seda pärssinud. Arvatav. Aga mis heaolu see on?! Ainuke, millega rahul ei olda, on nähtav, materiaalne maailm: kas saab toetuse, kas saab palka juurde, kas intressid tõusevad, kas automaks tuleb. Aga need on tühiasjad inimese elus. Jah, neid tuleb lahendada – aga mitte selles supis keeda. Las see supp keeb oma elu, ole sina seal poti ümber, vaata, kuidas see asi keeb: see kas keeb tühjaks või pead poti ära tõstma ja laskma sel jahtuda.Teie ilmeka ja emotsionaalse oleku ja jutu järgi tundub, et teis on protestivaim endiselt olemas.See nõuab jõudu. Kui sul jõudu ei ole, siis sa mandud, lähed tossuks ja kaagutad sedasama juttu, mis eile. Aga iga päev on midagi uut, mida öelda – see on tuiksoonel elamine. Sa tajud kogu aeg elu pulssi – see on see, millel on taga jõud, mis midagi muudab.Kust seda jõudu ammutada?Mis tegelikult hoiab noorena, on sisemine vaim. Seda asja ei ole võimalik tõestada, küll aga saab tõestada, et sa oma igapäevase tegevusega ei riku, ei hävita, ei raiska oma elu.Olen alati imestanud, kui mõned on noorest peast jube andekad. Kuidas te oma talendi maha mängite?! Teile on seda antud, seda tuleb kogu aeg hoida ja arendada! Lõppu selles ei tule.Andres Mustonen (69)Viiuldaja, ansamblijuht, dirigentSündinud 1. septembril 1953 TallinnasLõpetas 1972 Tallinna muusikakeskkooli ja 1977 Tallinna Riikliku Konservatooriumi viiuli erialal1972 asutas vanamuusikaansambli Hortus Musicus1986 Eesti NSV teeneline kunstnik1989 algatas barokkmuusikafestivali MustonenFest1995 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia2003 Eesti Muusikanõukogu aastapreemia2022 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemiaEsimene abikaasa sopran Helle Mustonen suri 2005 vähkiPraegune abikaasa on tõlkija ja diplomaat Malle Talvet-MustonenPoeg Mattias esimesest abielust, kolm lapselast


Andres Mustonen: Tühistamine - see on totalitaarne ilmingViis kuud enne seda, kui ilmnes, et peaminister Kaja Kallase abikaasaga seotud ettevõte on korraldanud kaubavedusid Venemaal, ja kaks kuud varem, kui Kaia Kanepi mängis maikuus tennist paaris venelannaga, tekitas Eestis meelepaha viiuldaja ja dirigent, vanamuusikaansambliga Hortus Musicus tuntuks saanud Andres Mustonen, kes käis esinemas Venemaal.Erinevalt Kallasest, kes on abikaasa taunitavat äri puudutavate küsimuste eest põigelnud, ja erinevalt Kanepist, kes pole selgitusi jaganud, palus Mustonen - küll pärast päevapikkust pausi - oma otsuse ja teo pärast vabandust. Sellegipoolest sai ta tunda, mis laiduväärsete tegude või ütlemiste puhul nüüdisajal tavaks - tühistamist.Kummatigi pole ta elu seisma jäänud. Esimese Eesti viiuldajana salvestas ta äsja korraga kõik Bachi sonaadid ja partiitad sooloviiulile, mis ilmuvad duubelplaadil «Scriptura Sacra». Need kõlavad ka järgmise nädala kolmapäeval Jämaja kirikus Saaremaal ja reedel, mil Mustonen saab 70, Tallinna Jaani kirikus. Uuel nädalal ilmub ka laulja ja kirjaniku Annika Lõhmuse koostatud raamat «Andres Mustonen. Fuuga mitme teemaga».Mustonen võttis Postimehe jutule lõppeva nädala teisipäeval Pirital oma kodu päikesepoolsel terrassil.Kuidas sattusite kevadel Venemaale Novosibirskisse esinema?Mul on väga suur võrgustik Venemaal sündinud või Venemaalt emigreerunud kunstnikke. Novosibirskist on pärit Vadim Repin, kes on pikka aega olnud maailma esiviiuldaja. Mäletan teda kui imelast juba siis, kui ta mängis 14-aastasena Estonia kontserdisaalis. Meil on olnud kauane loominguline kontakt, oleme teinud uute viiulikontsertide maailma esiettekandeid. Varem tegin elavate heliloojate kontserte [saksa-juudi päritolu Läti viiuldaja] Gidon Kremeriga, aga tema mängib praegu vähem. Olen mõlemaga mänginud mitte ainult Novosibirskis, vaid ka Türgis, Austrias, Saksamaal; esitanud Gia Kantšeli, Sofia Gubaidulina, Aleksandr Raskatovi, Arvo Pärdi teoseid.See ei olnud mul esimene kord Novosibirskis käia. Olen seal käinud viis korda, üldse Venemaal palju reisinud. Mul on Venemaaga väga tihe kontakt. Seal on saanud alati ette kanda uusi lugusid, rikastada maailma muusikapärandit. Sinna on kohale sõitnud ka heliloojad.Antud olukord oli muidugi teine, poliitiline. Siis, varem, ei olnud poliitilist olukorda... Tegelikult on see vale - seal on kogu aeg olnud poliitiline olukord, sest Venemaa ei ole kunagi kuulunud vaba maailma perre. Nõukogude aeg ei ole seal kuhugi kadunud, ainult vahepeal, Jeltsini ajal, mängiti vabadust. Aga totalitaarsele ühiskonnale omane arusaamine elust ja lambukeste allumine võimudele - see on seal olnud kogu aeg. Ja see loob hoopis teise õhkkonna.Ma ei ütle, et praegune olukord, kui Venemaa sõdib Ukrainas, ei ole eriline, aga öelda, et nüüd on Venemaal toimunud tohutu muutus - ei, see on tuhandeaastane probleem. Lisaks vene kiriku talumatu seotus võimuga - see on minu meelest kõige hullem, palju hullem kui Kreml. Kreml ongi selleks, et [inimeste elu] väärata, aga kirik ei peaks olema.Kui Venemaa on tuhat aastat olnud selline, nagu ta on, ja me näeme, mida ta teeb Ukrainas, siis kas tekkis kahtlus ka, et äkki ei peaks sinna minema?Väga tihti oled sa targem hiljem. Ma olen väga emotsionaalne, mulle on sidemed inimestega väga olulised, ja milliste inimestega! Aga maailmas on olukordi, ja nüüd on üks selline olukord, kus lihtsalt tuleb käituda teistmoodi, ja on olukordi, kus võid eksida. Loomulikult oli see antud olukorras väga suur viga, sellepärast et ma ei tajunud reaktsiooni, mis võib järgneda. Oma südames ei teinud ma kellelegi halba.Reaktsioonid maailma teistes kohtades, kus mind tuntakse, on olnud oluliselt leebemad. Aga me oleme piiririik, siinne reaktsioon on täiesti arusaadav.Juulis toimus Moskvas ja Peterburis rahvusvaheline Tšaikovski-nimeline konkurss, kus osalejaid oli 43 maalt, sealhulgas Ameerika Ühendriikidest, Kanadast, Prantsusmaalt, Itaaliast, Inglismaalt, väga palju oli Aasiast, põhiliselt Lõuna-Koreast, Jaapanist, Hiinast. Žürii oli täiesti rahvusvaheline. Mingisugust maailmas kokku lepitud käitumist Venemaa suhtes ei ole, aga see ei vähenda minu viga, sest me elame kõik teatud hetkel ja teatud kohas. Ma lihtsalt ei osanud arvestada, et ka kultuur võib olla poliitika. Aga praegu on. See on valdav hoiak.Need, kes on Venemaal käinud, on tunnetanud, et seal suhtutakse meisse kui endisest liiduvabariigist tulijaisse. Kas olete sama märganud?Mina seda ei tunne, kuna mu kunstiline, muusikaline tegevus on globaalne, väga internatsionaalne. Iisraelis olen tundnud seda palju rohkem, kui inimesed, kes on seal elanud juba aastakümneid, räägivad, kuidas nad on käinud Eestis puhkamas. Nad räägivad Pärnust ja Elvast nagu elavast ajaloost.Kui palju on teil Venemaal häid kolleege ja sõpru?Seal sündinuid on mitmeid kümneid. Aga esiteks on need, kellega mina suhtlen, enamikus emigreerunud. Teiseks, nende hulgas on kahe, parimail juhtudel koguni kolme riigi passi omanikke: Vene pass, Euroopa Liidu pass ja Ameerika pass. Samuti tean muusikuid, kes on väga seotud Jaapaniga. Lisaks on paljudel Venemaa kultuuritegelaste!, ka heliloojatel, alaline elamisluba Euroopa Liidu riikides. (Vadim Repin elab avalike andmete järgi Viinis. - P. P.) Ma ei tea, kuidas nad Eestis siiamaani Vene passiga elavad! On nad turistid või?Olete te rääkinud vene kolleegide ja tuttavatega ka poliitilistel teemadel, sh Ukrainas peetavast sõjast?Aus vastus on, ja seda võib kritiseerida, et põhimõtteliselt ei ole.Miks ei ole?Olen küsinud, kuidas te eluga hakkama saate. Põhivastus, mis olen saanud: me oleme vait, aga mis teha. Seisukohti välditakse, mida tajun kui totaalset mõtlemist ja kui hirmu. Kujutage ette, et ma räägin rahvusvahelisele pressile, mis keegi Venemaal mulle Venemaa kohta ütles! Seal pannakse ju selle eest kinni, kui kritiseerid Vene armeed. Neile antakse hirmuäratavad 6, 8,12 aastat. Mille eest? Mingisuguse ühe lause eest.Olen käinud palju ka Valgevenes. 2000ndate algul, kui Venemaal ei olnud veel midagi hullu, ei kritiseeritud seal batjuškat (president Aljaksandr Lukašenkat - P. P.). Venemaal oli mingi hetk, kui võis tajuda, et pidureid ei olnud, aga Valgevenes on kogu aeg olnud pidurid peal. Samas käidi selle riigiga minu meelest ilma piiranguteta läbi, näiteks toimusid seal [2019. aastal] Euroopa mängud.Mida võiks vene inimesed, kuigi neil on suu lukus, praegusest olukorrast arvata?See on kõigil erinev. Need, kellel on mitu passi, tunnevad end hoopis teisiti, neil on võimalus maailmas tegutseda. Aga väga suurel hulgal Vene intelligentsil ja artistidel on keelatud paljudes maades esinemine. Ega meil ju ka keegi Venemaalt esinemas käi. Ja siis on need, kes on Vene passist lahti öelnud; nende seas on väga tähtsaid muusikuid ja artiste, kes on sündinud Venemaal.On hästi teada, et teie muusikalist kujunemist ja laiemat arusaamist kunstist on mõjutanud vene kultuur.Mul elasid ju sugulased Peterburis, onu perega. Teismeliseeas veetsin seal igal suvel kaks-kolm nädalat. See oli mulle suure maailma avastamine. Ega ma käinud kirikutes ainult ikoone vaatamas. Ermitaaž! Sinna oli kogu lääne kultuur kokku kraabitud: renessansikunst, keskaja kunst, prantsuse impressionistid, kõik kuni Picassoni välja. Olin päevade kaupa muuseumides. Asjatundjad võivad öelda, et kust nad need kokku kraapisid - Saksamaalt tassisid autodega, ja taheti veel palju rohkem kokku kraapida. Siis me ei mõelnud selle peale üldse, kust need pärit on. Ermitaaž nägi nii pompoosne, kohutavalt esteetiline ja ilus välja. Või paleed, nagu Peterhof - mis Venemaa?! Sealt sain kogu lääne kultuuri sisulise kasvatuse - milline paradoks!Kui lõite 1972. aastal Hortus Musicuse, siis sellega oli ka ainus võimalus käia Eestist kaugemal Venemaal esinemas?Jah, Nõukogude Liidus. Käisime Taga-Kaukaasias, Kesk-Aasias, ka Ukrainas. Lääne-Ukrainas, nagu Lviv, Užhorod, Karpaadid - me olime juba Kesk-Euroopas. Muide, Hortusega oleme käinud nõukogude ajal esinemas ka Donetskis ja Luhanskis - seal oli täielik Venemaa. Aga lääne pool oli totaalne Ukraina, Kiiev oli segu neist kahest. Riik oli nagu pooleks. Ukraina on tohutu suur!Ukrainaga on mul erilised sidemed. Üks minu suurematest heliloojatest, kelle muusikat olen palju dirigeerinud ja mänginud, toonud ka Eestisse, on Valentõn Sõlvestrov.Väike küsimus mul Ukraina teemal on. Me oleme Eestis püüdnud 32 aastat teha muutusi, ja mitte kõik ei ole õnnestunud: põhiprobleem, integratsioon, on endiselt suur küsimus. Miks te, poliitikud, ei lahenda seda ära? Ukrainas on tõelised muutused toimunud alles viimasel ajal - mõtlen korruptsiooni. Natukene liiga palju mökutasid nad sellega, võib-olla oleks nad nüüd tugevamad olnud. Ma ei hakka siin oletama, et venelane poleks siis neile kallale läinud. Ikka oleks läinud, seepärast et ta peab seda oma maaks.Mulle on jäänud mulje, et olete elanud oma muusikamaailmas, maiste murede maailmast eemal ja kõrgemal. Kas kunsti- ja loomemaailm eksisteerib teile eraldi pärismaailmast?Mulle on kunsti- ja loomemaailm pärismaailm, mitte vastupidi. Julgen isegi öelda, et mida vähem on reaalne, materiaalne maailm mind seganud, seda õnnelikum olen olnud. (Naerab.) Aga te ikka olete kursis sellega, mis ümberringi toimub?Olin juba väga noorelt Ameerika Hääle ja Vaba Euroopa kuulaja, alati tahtnud kursis olla. Minu aastakümnetepikkune teisitimõtlejate abistamine tuli sellest, et ma tajun, mis on inimkonnale õige. Tänu sellele olen teinud riskeerivaid samme ja suhelnud inimestega, kellega ei ole olnud soovitav suhelda.Mul on kahju sellest, kui seda võetakse minu ülbusena, et olen reaalsest maailmast justkui kõrgemal. Ei, mul ei ole sellist hoiakut! Vaadake, kui keegi teeb monumentaalmaali, olgu ta Michelangelo või Mare Chagall, peab ta minema kõrgemale ja kaugemale, et siis tajuda seda asja. Miks ehitati Niguliste kirikusse lift? Selleks, et minna kõrgemale ja vaadata alla Tallinna peale. Tallinn näeb siis natuke teistmoodi väljaväga ilus! Ja teatud probleeme, mis seal all on, ei näe. See ei tähenda, et neid ei ole. Nendega tuleb tegeleda.Ka need, kes on kosmoses käinud, on imestanud, milline pilt maailmast sealt avanes. Mitte et ma tahaks mingi lendur või kosmonaut olla. See on vaimne tõusmine, vaimu tõstmine. Vaim hakkab nagu hõljuma. See on mind huvitanud... Ei, see on vale jutt, et see on huvitanud! Mulle on see antud, ma ei saa sinna midagi parata.Enamikule inimestest on eluks midagi kaasa antud. Küsimus on selles, kas sa tajud seda, mis sulle on antud. Mul on tunne, et ma olen tajunud, mis on minu missioon, ja ma ei saa selle vastu võidelda. Aga ma võin eksida. Inimesel on õigus eksida - ja selle eksimuse eest mitte kohe kinni minna. (Muigab.) Kas seda, mille ma sain oma ühe eksimise eest, mida ma tunnistan ja väljendan, nimetame karistuseks? Mina ei võta seda karistusena. Ma ei tunne, et mind on karistatud, sest mul ei ole sees midagi muutunud. Ma olen edasi muusik, artist, looja, tegutsen edasi. Jah, väga palju kontserte annulleeriti, ma ei ole saanud käia mõningatel Eesti festivalidel, mis olid kokku lepitud, näiteks Viljandis ja Suure-Jaanis, aga samal ajal tuli teiste liinidega, ka rahvusvaheliselt, palju rohkem asju juurde. Ega mul tegevusest puudu ole!Mida arvate sellisest karistamisest, kui inimest püütakse tühistada?Olen täiesti selle vastu. See on totalitaarne. Karistamiseks, kui inimene on seda väärt, on kohtusüsteemid. See, kui ühiskondlikult lepitakse mingisugused asjad kokku, ei ole karistamine, see on... tampimine. Mõned inimesed on pärast sellist tampimist käinud kohtutes ja saanud sealt õiguse. Aga ikka on nad nagu sellessamas olukorras. Kas see on õige?Siin on ohumärk ühiskonnas. Kuidas see on niimoodi läinud? Kust see õigus on tulnud?See õigus võetakse.Kes võtab?Võtavad need, kes tambivad.Aga kas siis ei ole institutsioone või riigivõimu, kes ütleb, et selline tampimine on karistatav? Või vähemalt pöörab sellele tähelepanu.Kas teie nägemuses peaks kultuuriinimesed ja loojad sellistes olukordades, nagu sõda, jääma kõrvale ja tegelema loomega, või on neil siiski ka kohustus võtta seisukoht ja seda väljendada?Siin on vastus väga lihtne: see on igaühel erinev. Me ei saa kellelegi öelda, et just nii peab ütlema ja käituma. Kui inimeses seda sisemist soovi ei ole, siis sa võid öelda, kuidas peab, aga see ei aita.Mulle on see arusaamatu, kuidas on Venemaal sündinud nii palju inimesi, kes on mõjutanud kogu maailma teadust, kultuuri, meditsiini, kuidas seal on sündinud nii palju mõjuvõimsaid isikuid ning tulemus on nende riigi selline primitiivsus ja totalitaarsus - seal on tohutud käärid! See on paradoks.Lugesin teist ilmuva raamatu «Fuuga mitme teemaga» käsikirja, kus ütlete: «Totalitaristlikes riikides ei jäänud tegelikult midagi loomata, loomata jäävad asjad vabaduse tingimustes.» Äkki siin peitubki selle paradoksi lahendus?Jah, tõelised kunstiteosed Euroopa tsivilisatsioonis on kõik kuidagiviisi alati seotud sellega, et loojad on teinud seda asja, mida ei oleks tohtinud teha. Balzac on suur kirjanik, aga Balzaci ajal oli tsensuur üks ekstreemsemaid, mida võib kirjutada, mis sõnu ja kuidas kasutada. Inimesed, kes tajuvad teatud piiranguid või ettekirjutusi, mida nad õigeks ei pea, mõtlevad, kuidas nendest mööda minna, ja kui nad siis näevad oma asja kõrgemalt, annavadki nad inimkonnale olulised teosed, olulised uuringud, olulised nähtused.Kas see tuleneb ka sellest - kui ma veel te raamatut tsiteerin -, et keelatud asjadega käib kaasas teatav pinge?See võib olla nii. 20. sajandi kõige mängitavam helilooja oli Dmitri Sostakovitš, kes elas kõige totalitaarsemal perioodil, Stalini ajal, ja kes ka suri selles vaimses vanglas. Ta lõi teoseid, mis räägivad kõikide poliitiliste kordadega riikides. Tema teoseid kuulatakse siiamaani maailma kõige erinevamates kohtades. Mind huvitab see elu.Miks on nii, et kui on pinge, piirangud, takistused, siis tuleb sealt suuri asju?See on küsimus sinna ülespoole. (Naerab.) Aga kas ta kellelegi ütleb, miks see nii on...Neid inimesi on ajaloos jätkunud, kellele on antud võime asju niimoodi kõrgemalt näha. Seda ei ole antud kõigile. Inimesed ei ole võrdsed, kahjuks. Väike ülbus selles lauses on, aga see on fakt. Ja siis on veel mingis mõttes kõige-kõige inimesed: tähtsad filosoofid, teadlased, avastajad, kunsti- ja heliteoste loojad. Nende olemasolu ei sõltu riigipiirist. Kuigi riigid on neid mõjutanud küll. Näiteks kui räägime Hollandi maalikunstist, siis seda soositi väga, samuti Itaalia renessanssi. Eks nõukogude ajal soositi ka teatud pilte, aga need on unustuses, neid ei vaadata enam.Miks ei ole meil kümmet-kahtekümmet Mustoneni?Sellepärast, et mind valiti välja. Kuskil on mingid jõud, mis ütlevad, et sinu missioon on see.Muide, kõikide inimeste tegelik vastutus on leida üles oma asi. Kui sa tajud, mis on sinu tegevuse missioonkujutage ette, missugune võib maailm välja näha! Sa ei tolkne siis maailmas kellegi järel.Masside mõjutamine on kohutav, jube asi. Öeldakse, et on mingi tõde, mingi seisukoht - seda on meie ümber väga palju! -, ja kõik peavad minema selles suunas. Mis asi see on?Konformism.See on kõige õudsem. Sest mis on inimese väärtus? Individuaalsus. Et sa leiad ennast üles. Kui laulja õpib, siis tema eesmärk on, et ta peab oma hääle üles leidma.Mitte proovima olla Maria Callas või Enrico Caruso!Täpselt, mitte imiteerima neid, vaid leidma oma. Samamoodi on see kõigi asjadega, ka elulaadi ja inimsuhetega. Sa pead ennast üles leidma. Ja kui sa leiad, siis kogu su elu on õnnelik. (Mustoneni nägu on seda öeldes õnnelik, rahulolev. - P. P.) Sellepärast, et sa näed, et sinu päeval, sinu tegevusel ja sinu olekul on mõte. Ja sellega sa saad teenida teisi, kui see mõte on selge.See on vist väga oluline, et saad oma tegevusega teistele midagi anda?Absoluutselt! Totalitaarsetes ühiskondades on kirjutatud sahtlisse. See hääbub, kui väljundit ei ole. Me ei kujuta ette, kui palju andekaid asju võib olla niimoodi kadunud või hävinud. Totalitaarsus on kõige õudsem asi, mille tõestus on see, et Venemaalt ja Nõukogude Liidust tahavad kõik ära minna, aga sinna minna - üksikud lollid ja reeturid, nagu näiteks [Prantsuse filminäitleja] Gerard Depardieu. Aga temagi on lahkunud. (Depardieu mõistis Venemaa kallaletungi Ukrainale hukka mullu märtsis ja süüdistas Putinit hullumeelsetes, vastuvõetamatutes liialdustes. - P. P.) Siin tekib huvitav paradoks, et kui suletud ja kinnine, takistustega ühiskond soosib loomet, siis vabadus, nagu praegu, ei ole vist loomingule väga viljakas pinnas?Siin võime küsida, kui vabad me ikka oleme. (Naerab. Enne intervjuu algust vestlesime omavahel poliitilisest korrektsusest, samuti tühistamiskampaaniatest.) Teatud piirini ikka oleme, rohkem kui varem.Jah, rohkem kui varem, ja tänu jumalale, et see niimoodi on.Aga olen nõus, et oleme eneseväljenduses vähem vabad kui näiteks 15-20 aastat tagasi.Vaat nii! Vabadus ei ole konstantne, ei ole mustvalge. Mind väga painab see, milline oli Eestis vaimne olukord 1935.1937. aastal. See on fantastiline, mis raamatuid anti siis välja! Mul oli noorena kogu kodanliku Eesti aegne raamatukogu võtta.Siis oli Eestis vaikiv ajastu.Vaikiv ajastu on ju negatiivne, eks! Ei saa öelda, et praegu on vaikiv ajastu, aga kuidas olla, kuidas rääkida, missugust sõnastust võib kasutada... See on muidugi ülemaailmne, mida tohib ja mida ei tohi - ja see on jube ohtlik. Kes on see ütleja, kuidas tohib?Selle jutuga seoses tuleb mul meelde, et olite teisitimõtlejate suur aitaja juba 1970. aastatel.Liikusin juba teismelisena sellises ringkonnas, mis ei olnud n-ö ametlik, soositud, näiteks Heimar Ilvese juures. (Helilooja, kes vallandati 1965. aastal konservatooriumi muusikateoreetiliste ainete õppejõu kohalt usulistel ja poliitilistel põhjustel. - P. P.) Kui selles ringkonnas oled, siis mõistad asju teistmoodi. Vastand oli see, et käidi komsomoli- ja parteikoosolekutel, räägiti lolli juttu ja noogutati kaasa.Aga aidates igasugu materjale välja viia ja sisse tuua, oleks võinud ju elus kõik ära rikkuda!See oli tohutu risk.Kartsite ka?Ei. Olin siis noor. Tajusin väga varakult seda missiooni, mida pean tegema ja mis on õige. Et ma olen mitte ainult Eesti, vaid maailma kodanik, ja pean aitama.Aga närvid olid ikka pingul?Mitte ainult pingul, vaid lausa higi tuli välja. Mäletan, kuidas viisin 1982. aastal suure kotiga vene juutide kunstikirjandust ja poliitilist kirjandust üle. Kui juudid läksid Iisraeli, ei saanud nad ju midagi kaasa võtta. Lükkasin seda kotti Tallinnas jalaga piirivalve laua alt läbi. Seda ei pandudki tähele. Kui see oleks lahti tehtud, siis... Samamoodi viisin üle mõned pillid, mis oli lihtsam, kuna olen muusik. Hiljem viisin ERSP pöördumisi ÜROsse ja UNESCOsse. KGB oli tagajalgadel, kuidas jõuavad materjalid päevaga Ameerika Häälde.Mäletan, kui Neeme Järvi emigreerus, olid mul eelneval õhtul välismaalt tuttavad külas. Nad helistasid kohe Ameerika Häälde. Järgmine päev öeldi seal uudis, et Järvi emigreerub läände. See oli nagu torge herilasepessa! Kuidas saab informatsioon välja minna?! Tuhniti, uuriti, kes kellega kohtub, kogu aeg jälgitikõiki.Ohtu, et kohe-kohe kukute sisse, ei tekkinudkordagi?Ükskord tekkis, mitte küll minuga. See oli siis, kui Hortus tuli Rootsist tagasi. Käis Afganistani sõda ja nootide vahele pandi nõukogudevastast kirjandust inglise ja vene keeles. Toll avastas selle. Kaasas oli filharmoonia direktor Tiit Koldits, kes suutis hiljem tõestada, et need materjalid sokutati nootide vahele. See oli tohutu ohu märk, oleks võinud ansambli tegevuse lõpetada.Mis moodi õnnestus teil nõukogude ajal pääseda esinema Rooma paavstile Vatikanis?Saatsime siit 1988. aastal kirja - muidugi mitte postiga, sest see poleks läbi läinud, vaid sadamast Soome-Rootsi kaudu, keegi viis kirja välja ja pani seal posti et tuleme Itaaliasse tuurile. Me tegelesime ka itaalia kultuuriga, kus on väga palju katoliiklikku teksti. Kahe nädalaga tuli vastus. Paavsti büroo leidis, et on ilus meid vastu võtta. Siin ei saa unustada, et paavst oli Poolast, kommunismivastane. Me ei tea, kui palju see mängis rolli.Mängisime Hortus Muskusega talle kaks lugu. Siis kõnelesime ja ta õnnistas kõiki eraldi.Teid peetakse võimekaks korraldajaks, on nimetatud lausa valgeks juudiks. Rein Rannap on rääkinud, kuidas pärast üht happening'i muusikakoolis sai tema karistada, aga teie mitte; te saite koguni vabastuse koolivormi kandmisest ja saite üldainetest priiks; isegi armeeteenistusest suutsite end ära nihverdada. Kas see tuli sellest, nagu nõukogude ajal öeldi, et kui tahad elada, oska vingerdada? Või on see üks teie anne?Eks see ole mingi omadus või talent. Põhiline on see, et kõik, mida ma teen, ka praegu - näiteks lindistasin kogu Bachi soololoomingu -, teen sellepärast, et see on minu missioon, et seda oodatakse minult. Mitte et inimesed ootavad, vaid oodatakse. See on nagu globaalne ootus. Selle taga on veendumus ja uskja see kandis mind läbi nõukogude ajast.Muide, ja see on huvitav, et nõukogude ajal tajusin ma teisitimõtlemist tunduvalt rohkem kui praegu, kuigi alati võis keegi koputada. Inimesed olid julged. Mis on meie ajastu häda? Inimesed on arad, kardavad.Nüüdisajal on vist paljudel esimene mõte, et kui ma midagi teen, ega ma siis midagi valesti tee?Jah. Tehke ja eksige! Ja kahetsege, kui läks valesti. Paluge patt andeks. Mitte et asjad on keelatud, kästud, peale surutud - ma vihkan kõige rohkem seda totalitaarsust, kui öeldakse, kuidas peab käituma, kuidas peab tegema. Ei ole võimalik öelda! See ei ole vabadus. Mina tahan olla vaba. Ma olen vaba, ja vaba inimene teeb õigeid otsuseid. Aga vahest ka eksib. (Naerab.) Kuhu on kadunud noorte mässumeelsus ja protest?Arvatav heaolu on seda pärssinud. Arvatav. Aga mis heaolu see on?! Ainuke, millega rahul ei olda, on nähtav, materiaalne maailm: kas saab toetuse, kas saab palka juurde, kas intressid tõusevad, kas automaks tuleb. Aga need on tühiasjad inimese elus. Jah, neid tuleb lahendada - aga mitte selles supis keeda. Las see supp keeb oma elu, ole sina seal poti ümber, vaata, kuidas see asi keeb: see kas keeb tühjaks või pead poti ära tõstma ja laskma sel jahtuda.Teie ilmeka ja emotsionaalse oleku ja jutu järgi tundub, et teis on protestivaim endiselt olemas.See nõuab jõudu. Kui sul jõudu ei ole, siis sa mandud, lähed tossuks ja kaagutad sedasama juttu, mis eile. Aga iga päev on midagi uut, mida öelda - see on tuiksoonel elamine. Sa tajud kogu aeg elu pulssi - see on see, millel on taga jõud, mis midagi muudab.Kust seda jõudu ammutada?Mis tegelikult hoiab noorena, on sisemine vaim. Seda asja ei ole võimalik tõestada, küll aga saab tõestada, et sa oma igapäevase tegevusega ei riku, ei hävita, ei raiska oma elu.Olen alati imestanud, kui mõned on noorest peast jube andekad. Kuidas te oma talendi maha mängite?! Teile on seda antud, seda tuleb kogu aeg hoida ja arendada! Lõppu selles ei tule.Andres Mustonen (69)• Viiuldaja, ansamblijuht, dirigent • Sündinud 1. septembril 1953 Tallinnas • Lõpetas 1972 Tallinna muusikakeskkooli ja 1977 Tallinna Riikliku Konservatooriumi viiuli erialal• 1972 asutas vanamuusikaansambli Hortus Musicus • 1986 Eesti NSV teeneline kunstnik • 1989 algatas barokkmuusikafestivali MustonenFest• 1995 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia• 2003 Eesti Muusikanõukogu aastapreemia• 2022 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia • Esimene abikaasa sopran Helle Mustonen suri 2005 vähki• Praegune abikaasa on tõlkija ja diplomaat Malle Talvet-Mustonen• Poeg Mattias esimesest abielust, kolm lapselast"Nõukogude ajal tajusin ma teisitimõtlemist tunduvalt rohkem kui praegu, kuigi alati võis keegi koputada. Inimesed olid julged.""Mulle on see arusaamatu, kuidas on Venemaal sündinud nii palju maailma teadust, kultuuri, meditsiini mõjutanud isikuid, aga nende riik on selline primitiivne ja totalitaarne.""Kõikide inimeste tegelik vastutus on leida üles oma asi. Kui sa tajud, mis on sinu tegevuse missioon - kujutage ette, missugune võib maailm välja näha!"Viiuldaja ja dirigent Andres Mustonen ütleb muigamisi, et tema jaoks on just kunsti- ja loomemaailm see pärismaailm. «Mida vähem materiaalne maailm on mind seganud, seda õnnelikum olen olnud.» Moodsas keeles tühistamine näitab, et ühiskonnas on midagi valesti, leiab Andres Mustonen. FOTOD: EERO VABAMÄGIPRIIT PULLERITS, ajakirjanik


Usbekistani president määras tütre oma erinõunikuksTAŠKENT, 26. august, AFP-BNS – Usbekistani president Šavkat Mirzijojev määras reedel oma tütre riigipea erinõunikuks.
Teade ümberkorraldustest presidendi administratsioonis edastati vähem kui kaks kuud pärast seda, kui Mirzijojev valiti kolmandaks ametiajaks riigipeaks. Väidetavalt kogus ta 87 protsenti häältest.
"Saida Mirzijojeva määrati presidendi seadlusega Usbekistani Vabariigi presidendi nõunikuks," edastas riigipea pressiteenistus.
1984. aastal sündinud Mirzijojeva valdab vabalt inglise, vene ja usbeki keelt. Ta oli varem oma isa kantselei kommunikatsioonijuht.
Tema edutamine tuletab meelde Gulnara Karimovat, 2016. aastani riiki juhtinud eelmise presidendi Islam Karimovi tütart.
Teda edutati samuti ning peeti isegi kunagi oma isa võimalikuks mantlipärijaks. Gulnara langes aga põlu alla ning 2020. aastal mõisteti ta korruptsiooni eest vangi.
Sel aastal Usbekistanis korraldatud rahvahääletus sillutas 65-aastasele Mirzijojevile võimaluse jääda riigipeaks kuni 2037. aastani.
Vabaühenduste hinnangul on inimõiguste olukord selles Kesk-Aasia riigis pärast Mirzijojevi võimuletulekut paranenud, kuid võimud ei ole näidanud ühtegi märki, et nad lubaksid tõelist poliitilist opositsiooni.
AFP – Baltic News Service


Vajangu koolimajja võib tulla hooldekoduEsmaspäeva õhtul kogunes Vajangu koolimajja ligi 30 huvilist, et saada selgust hoone tuleviku kohta. Ehkki majja mahuks vajadusel 300 last, oli neid läinud õppeaastal koos lasteaialastega vaid 21. Päästerõngana visati välja mõte, et osa hoonest võiks kasutada hooldekodu.Tapa valla ettevõtlusspetsialisti Marko Teiva sõnul pöördus vallavalitsusse üks hoolekandeasutuste rajaja, kellel on kaks hoolekandeasutust Harjumaal. «Ta käis vaatas siin naabervaldades, käis vaatas Tapa vallas mitmeid objekte ja valis enda jaoks kõige sobivamana välja selle hoone lähtuvalt hoone kubatuurist, mahtudest ja investeeringu vajadustest,» rääkis Teiva Vajangu koolimaja kohta.Hooldekodu oleks mõeldud 40-45 hoolealusele. Investori nime Teiva Vajangu inimestele teada ei andnud. Küll rõhutas ta, et investor soovib lahendust, mille järgi mahuks hoonesse tulevikus hooldekodu kõrval ka kool ja lasteaed.Rahvale näidatud skeemilt oli näha, et hooldekodu käsutusse läheks hoone põhjatiib, kus praegu paiknevad noortekeskus, raamatukogu, perearst ja lasteaia osa. Lasteaed ja algkool koonduksid hoone läänetiiba. Raamatukogu ja perearst jääksid hoone keskossa. Noortekeskus koliks rahvamajja. Esialgu on lahtine, kas köögiplokk hakkaks teenindama nii hooldekodu kui ka hariduse poolt või oleksid asutustel eraldi köögid. «Arendaja plaan oleks see, et kui otsustatakse edasi minna, siis kuskil kahe aasta pärast võiks see plaan olla ellu viidud,» ütles Teiva.Tapa vallavanem Valdo Helmelaid rääkis: «See on samm tagasi tegelikult sellest, millele me jõudsime umbes aasta tagasi, kus oli siis juttu sellest, et lõhuks selle mittevajaliku hoone üldse maha ja ehitaks teise üles. Nüüd jääb terve maja alles.» Ta rõhutas, et hooldekodu tulek oleks hea diil. Helmelaid jättis Vajangu rahva ees mainimata, et eelmisel sügisel oli ta Tapa vallavolikogu liikmetele tutvustanud vallavara müügi plaani. See plaan nägi muu hulgas ette Vajangu koolimaja müüki 125 000 euro eest müügiperioodiga 12-24 kuud.Praegu pole veel teada, kas hooldekodu ostaks Vajangu koolimaja hoone või hakkaks seal tegutsema üürnikuna. «Valla poolt vaadates on mõlemad variandid lahtised,» ütles volikogu esimees Alari Kirt. «Meil on neid ruutmeetreid laste kohta ikkagi üle mõistuse palju, eriti siin majas ka. Me peame igatepidi ennast kokku tõmbama ja mõistlikkuse piirides vaatama, et saame hakkama,» rääkis Kirt. «Peaksime andma rohelise tule, et asjad hakkaksid liikuma, et ei oleks lõputut venitamist selle asjaga,» lisas vallavolikogu esimees.Juurdeehitist esialgu plaanis ei ole. Teiva sõnul on arendaja investeerimisvõimekus kolmveerand miljonit eurot. Küll on tõenäoline, et arendaja peab Vajangule investeerima omakapitalist, sest pangad sellisesse kohta hooldekodu rajamiseks eriti meelsasti laenu ei anna.Kohalik elanik Monika Molodost meenutas, et hooldekodu rajamine Vajangu koolimajja ei ole uus idee. «Me juba Tamsalu valla ajal tegime selle kohta tööd. Selleks oli erikomisjon moodustatud,» rääkis ta. «See on palju parem lahendus kui kinnilöödud akendega maja,» rõhutas teine kohalik, Toomas Sillamaa. «See on võimalus seda hoonet säilitada ja täna ka kooli ja lasteaeda edasi pidada.»Sillamaa sõnul varasem projekt hoones kooli ja lasteaeda ette ei näinud. «Meie nõue on, et kool ja lasteaed säiliks senikaua, kuni on lapsi. See on plaan ja sellega küla on praeguse seisuga nõus,» ütles ta."Meie nõue on, et kool ja lasteaed säiliks senikaua, kuni on lapsi. see on plaan ja sellega küla on praeguse seisuga nõus.TOOMAS SILLAMAA Vajangu elanik"Arutelu Vajangu koolihoone tuleviku üle juhtis Tapa valla ettevõtlusspetsialist Marko Teiva (vasakult esimene). Toomas Sillamaa sõnul on hooldekodu tulek parem lahendus kui kinnilöödud akendega maja.ANDRES TOHVER


Kelmid varastasid ohvrilt üle 67 000 euroSel nädalal alustati kriminaalmenetlust selles, et Pärnumaal elav mees leidis tänavu veebruaris internetist investeerimisvõimaluse reklaami ja täitis avalduse sooviga investeerida.Pärast avalduse täitmist võttis temaga ühendust inimene, kes tutvustas ennast investeerimisettevõtte töötajana ja selgitas, et avatud kauplemiskontolt saab igal ajal raha välja võtta.Mees kandis talle antud arveldusarvele mitmel korral üle eri summasid, kuid ühel hetkel sai teate, et tema kauplemiskonto on blokeeritud ja temalt küsiti kauplemiskonto kindlustamise eest 20 000 eurot. Kokku tekitati kelmusega kahju üle 67 000 euro.(PP)


Pärnu linnapea sattus netikelmide küüsiPärnu linnapea Romek Kosenkranius sattus netikelmide ohvriks. Nood lõid Facebooki suhtlusvõrgustikus tema nime ja pildiga kaks libakontot, milles ühel lubati Eestit säästlikult arendada ja teisel pakuti laenu.Kosenkraniuse sõnutsi ei ole meie riigi säästlikku arengut lubav leht enam kättesaadav, ent laenupakkumisega libakonto, millele oli kopeeritud pilte Pärnu linnavalitsuse kodulehelt ning postitusi ja fotosid suvepealinna meeri õigelt some leheküljelt, on nähtav.«Saatsin Facebooki administraatoritele lingi. Seal on kopeeritud minu postitusi ja tehtud venekeelne õpetajate päeva postitus.Sellest, et minu nimega on tehtud libakonto, millel pakutakse laenu, teatas mulle üks tuttav. Ta olevat laenupakkujatega ühendustki võtnud, et asja uurida ja talle lubati tagasi helistada,» seletas linnapea.Kosenkranius ei osanud öelda, kas libakonto alt on tema õige konto sõpradele kirju saadetud ja kutsutud hakkama libakonto jälgijaks.«Saatsin kõigile sõbralisti liikmetele teate, et nad ei võtaks libakonto sõbrakutset vastu,» ütles linnapea, kelle sõnutsi tehti tema nime ja piltidega libakonto ka paar aastat tagasi.«Siis hakkasid tuttavad võtma mind uuesti sõbraks ja imestasid, miks ma neid uuesti sõbraks kutsun,» seletas Kosenkranius.Linnapea loodab, et Facebook paneb tema nime ja piltidega libakonto kiiresti kinni. Tema meelest peaks tõestus, et tegu on libakontoga, olema üsna ilmne.«See on tehtud neli päeva tagasi ja kõik postitused on tehtud samal päeval,» seletas ta, märkides, et saatis sotsiaalmeediaplatvormi administraatorile selle kohta ka teate. Samuti on Kosenkraniuse teada Facebookile saatnud libakonto kohta teate mitu ta tuttavatki.Kaks suve tagasi oli Kosenkraniuse sõnutsi tema nimega libakonto, mis rääkis usust, üleval vähemalt paar nädalat, enne kui see maha võeti.Kes libakontode taga võib olla, ei osanud Kosenkranius pakkuda. Otsest kahju pole linnapea praegu nähtava libakonto tõttu saanud. Linnapea märkis, et kui libakontoga sõpradeks hakkab järjest rohkem inimesi, muutub see teiste jaoks legitiimsemaks ja võib tunduda, et tegemist on õige kontoga.Politseile pole Kosenkranius libakontost ja võimalikust identiteedivargusest teada andnud. Linnapea rääkis, et kaks aastat tagasi ta politseist identiteedivarguse kahtluse asjus abi ei saanud. «Politsei soovitas Facebookiga ise asju ajada, et libakonto kinni pandaks,» lausus ta.Eno-Gerrit Link


Parooli jagajalt võeti raha24. augustil pöördus politseisse naine, kellele helistas end politseinikuna esitlenud inimene, kes väitis, et naise nimele tehtud volikirja kaudu on proovitud saada Swedbankist laenu. Seejärel helistas talle finantsspetsialist, kes soovis aidata naisel kontod kindlustada. Naine edastas helistajale paroolid. Hiljem märkas ta, et tema pangakontodelt kanti raha võõrale kontole. Kahju on 4822 eurot. OHTULEHT.EE


Heldeke! Investori 67 000 haihtus23. augustil alustati kriminaalmenetlust selles, et Pärnumaal elav mees leidis veebruaris internetist investeerimisvõimaluse reklaami ja täitis avalduse sooviga investeerida. Mees tegi talle antud arveldusarvele mitmel korral erinevates summades ülekandeid, kuid ühel hetkel sai info, et tema kauplemiskonto on blokeeritud, ja talt küsiti kauplemiskonto kindlustamise eest 20 000 eurot. Kokku tekitati kelmusega kahju üle 67 000 euro.OHTULEHT.EE


OLE TEADLIK I Mis on õngitsusrünnak ja kuidas see toimib?„Õngitsus“ ehk phishing on üks kõige levinumaid küberrünnaku vorme, mida kasutatakse tundlike andmete varastamiseks või ka ilma sinu loata tehingute tegemiseks. Krüpto-kasutajad on kurjategijate seas populaarsed sihtmärgid, sest krüptovaradel on reaalne väärtus. Binance’i esindaja Polina Brottier seletab kuidas õngitsusrünnakud toimivad ja kuidas end nende eest kaitsta.
Mis on õngitsusrünnak ja kuidas see toimib?
Õngitsus on laialt levinud küberrünnaku vorm, kus petturid “kalastavad” tundlikku teavet, jäljendades usaldusväärset isikut või mõnda tuntud ettevõtet. Kõige levinum meetod on õngitsemine e-kirja teel. Kuid kurjategijad võivad potentsiaalsetele ohvritele läheneda ka läbi populaarsete sõnumirakenduste. Neid salakavalaid sõnumeid on lihtne luua ja tihti näevad need välja äravahetamiseni sarnased ametlike e-kirjade või sõnumitega. On teada ka juhtumeid, kus ohvrile helistatakse ning väidetakse, et helistaja on mõne ettevõtte töötaja.
Enamik küberrünnakuid algavad siiski õngituskirjaga e-posti teel. Küberturbefirma Valimail uuringu kohaselt saadetakse iga päev üle kolme miljardi võltsitud sõnumi, mis moodustab 1% kogu e-posti liiklusest.
Enamik õngitsusrünnakutest on massiliselt välja saadetavad e-kirjad või sõnumid, mis on tavaliselt ka lihtsamini äratuntavad. Mõnede juhtumite puhul aga valivad kurjategijaid välja kindla ohvri ja uurivad tema kohta välja nii palju infot kui võimalik ning kasutavad seda, et kõlada usaldusväärsemana ja meelitada ohvreid sensitiivset infot jagama.
Seega on krüptovara ja isiklike andmete turvalisuse tagamiseks oluline teada, kuidas õngitsusrünnakut tuvastada ja end nende eest kaitsta.
Kuidas õngitsusrünnakut ära tunda?
Nagu juba öeldud, võivad õngitsuskirjad välja näha äravahetamiseni sarnased päris kirjadega. Kindlasti tuleb vaadata, kes on kirja saatja, kuid seejuures tuleb meeles pidada, et kurjategijad võivad kirja saatja aadressi „valetada“. Seega võib kirja saatja aadressiks olla märgitud mõne ettevõtte töötaja või klienditeeninduse õige aadress. Kõige labasemate rünnakute puhul on kirja saatjaks tihti mõni Gmaili, Hotmaili või muu tasuta teenusepakkuja e-posti aadress.
Kui kurjategijad on aga rohkem vaeva näinud võib juhtuda, et nad on registreerinud mõne sarnasena näiva või õiget nime sisaldava domeeninime ja kasutavad saatmiseks seda. Kui kiri tuleb näiliselt Binance’ilt, kuid saatja aadressiks on näiteks john.smith@binance-client-support.com või midagi sarnast on kindlasti tegemist õngitsuskatsega. Binance’i puhul on ainukeseks õigeks meiliaadressi lõpuks „binance.com“ ja reeglina on see samamoodi ka teiste ettevõtete puhul.
Kõige halvemal juhul kattub saatja aadress ettevõtte päris aadressiga. Seega tuleb tähelepanelik olla muude ohumärkide osas. Nendeks võivad olla näiteks keelevigadega sõnastus ja valed või muudetud kujunduselemendid. Tihti näevadki labasemad õngitsuskirjad välja isegi koomilistena. Juhul, kui kurjategijad on rohkem vaeva näinud, ei pruugigi silma hakata, et midagi valesti oleks. Siinkohal peab silmas pidama, et enamus õngitsuskirju rõhuvad oma sisus selle, et on vaja kiirelt tegutseda. Tihti rõhuvad kurjategijad emotsioonidele ja proovivad tekitada hirmu, luues mulje, nagu sinu andmed või krüptovara on tõsises ohus ning tegutseda tuleb kiiresti ja kohe. Agressiivne või hirmutav sõnastus on tõsine ohumärk ja sellesse peaks suhtuma äärmise ettevaatlikkusega.
Levinud taktikaks on näiteks väide, et sinu kontol on tehtud tundmatuid tehinguid ja seepärast tuleb „kohe ja kiiresti“ ära muuta näiteks konto parool.
Kuidas end õngitsuse eest kaitsta?
Kui oled saanud näiteks e-maili, mis palub sul vahetada parool või teha mõnda muud toimingut, meelitatakse kirja saajat klikkima lingile. Sedakaudu jõuab ohver näiliselt parooli vahetamise lehele, kus palutakse sisestada „vana“ parool. Tegelikult on tegemist õngitsuslehega, mis saadab parooli hoopis kurjategijatele. Vältimaks sellist olukorda, tuleks kontrollida üle lehe veebiaadress. Näiteks Binance’i puhul on ainsaks korrektseks aadressiks „binance.com“, üldiselt kehtib sama loogika ka teiste ettevõtete puhul. Kindlasti ei ole korrektsed aadressid näiteks „b1nance.com“, „binance-password-change.com“ või muud sarnased variandid.
Reeglina ei võta ükski krüptoettevõte oma kasutajatega esimesena ühendust kasutades sõnumirakendusi nagu WhatsApp, Telegram, Messenger jmt. Kui teile saadetakse sõnum kellegi poolt, kes väidab, et on ettevõtte töötaja ja küsib sensitiivset infot või palub midagi kuskile sisestada, tuleb sõnumisse suhtuda äärmise ettevaatlikkusega ning esmalt teha kindlaks saatja tõelisus. Binance on selleks välja töötanud tööriista nimega „Binance verify“, mis võimaldab sisestada saatja kasutajanime või lehe veebiaadressi ja sellele järgneb kinnitus, kas tegemist on ametliku kanaliga või mitte.
Turvalisuse tõstmiseks peaks igal pool, kus võimalik, olema sisse lülitatud kaheastmeline autentimine, mis teeb kurjategijatele sinu kontole ligipääsemise kordades keerulisemaks. Kindlasti ei tohi kellegi palve peale edasi saata kaheastmelise autentimise turvakoodi, mis tuleb sinu telefonile või meilile.
Kuidas olla turvalisuses kindel?
Sinu krüptovarad on hästi kaitstud kui väldid kahtlastel linkidel klikkimist, kontrollimata oma andmete sisestamist ja võõrastele jagamist. Samuti peab eriti ettevaatlik olema kõige suhtes, mis pakuvad „tasuta auhindu“ või kutsuvad üles osa saama nn. krüpto-jaotustest („airdrop“). Tea, et igasugune agressiivne kõneviis ja hirmu tekitamine („sa jääd oma varast ilma“ vmt) ei kuulu ühegi tõsiseltvõetava ettevõtte suhtlusviisi. Samuti kehtib ka krüptos vana hea reegel, et kui mõni pakkumine tundub liiga hea, et tõsi olla, siis on tegemist pettusega.
Väiksemagi kahtluse korral küsi abi mõnelt paremini kursis olevalt tuttavalt või pöördu julgelt klienditoe poole ja kontrolli sealt üle. Viimase puhul pead veenduma, et kasutad ametlikke kanaleid, mitte näiteks mõnelt võõralt saadud linki. Hea praktika on klienditeeninduseni jõuda näiteks Google’ist otsides või sisestades õige aadress käsitsi, et vältida olukorda, kus „klienditeenindust“ pakub samuti kurjategija. Kuna krüptotehingute tagasipööramine või tagantjärgi tühistamine on sisuliselt võimatu, tuleb krüptoga tegutsedes või seda hoiustades olla eriti ettevaatlik ja kõike tähelepanelikult kontrollida.


LP KOLUMN | Elin Järvsaar: suurperede vanematest sai ühiskonna häbiplekk, ilma et me midagi teinud oleksimeLastetute naiste uuring tõmbas vee peale viimselegi väärikusele, mis suurperedele jäänud oli.Neli aastat tagasi oma kolmandat last sünnitusmajas sülle haarates valdas mind kirjeldamatu uhkustunne. Saingi hakkama, mul on kolm last. Vau!Olin alati oma kolme lapsega sõbrannasid suure austusega vaadanud. Iga lapsevanem teab, et juba ühe põnni kasvatamine on vastutusrikas, raske ja ka väsitav. Kolme ja enama lapse vanemad näisid mulle kui tõelised kangelased. Ja nüüdsama hoidsin kõhul oma kolmandat last – see tundus lihtsalt uskumatu saavutusena.Samuti tundsin, et olen ühiskonnas hoitud ja austatud.Kõik muutusAasta tagasi said suurpered oma au pihta esimese valusa löögi, kui ühiskondliku läbisaamise hinnaga nõuti välja lasterikaste perede toetuse suurendamine. Arvan endiselt, et see toetus on hädavajalik peredele, kelle eelarve keerab kolmanda lapse sünd peapeale. Ja väga paljudel keerab. Aga toetusest olulisem on suurperedele see, et neid ei peetaks muidusööjateks, väljapressijateks, ühiskonna häbiplekiks.Toetusest olulisem on suurperedele see, et neid ei peetaks muidusööjateks, väljapressijateks, ühiskonna häbiplekiks.Minu kolmas laps sündis suurest soovist ja armastusest. Tahtsin oma kahele lapsele veel üht kaaslast, soovisin iseendale veel kedagi, kellele vanemlikku hoolt anda. Ei mõelnud ma beebit planeerides hetkekski suurpere toetusele, mis mu kontole pärast tema sündi laekuma hakkab.Ma ei tea ühtki ema, kes oleks saanud kolmanda lapse selleks, et seda toetust välja teenida. Ent meid hakati just nii põlastava pilguga vaatama ja kohati ka valjul häälel hurjutama.„LP KOLUMN“on rubriik, kus Delfi Meedia ajakirjade peatoimetajad võtavad sõna endale südamelähedastel teemadel.Kolme- ja enamalapselised taandusid, lasime toetust uuesti vähendada ja neelasime ühiskondliku pahameeletormi alla Lootsime, et peagi kõik vaibub ning elu läheb vanaviisi edasi.Kuni saabus veel suurem löökSamad mõjuisikud, kes mullu olid ühiskondliku hukkamõistu hinnaga välja nõudnud suurperede toetuse kasvu, tõmbasid lastetute naiste uuringuga nüüd vee peale viimselegi väärikusele, mis suurperedele jäänud oli.Poliitiliste mängudega nõuti, et justkui mistahes hinnaga sünniks igasse peresse vähemalt kolm last. Eesmärki püüti saavutada lastetuid ja vähemalapselisi alandadesSelline läbi seina murdmine mõjus äraspidiselt ning nüüd alandati ka neid soositud ja ülistatud paljulapselisi. Ilma et me ise selleks midagi teinud oleksime, lükati meid taas häbiposti.Enam ei taha suuremat peret ka need, kes enne tahtsidNii nagu ma ei sünnitanud kolmandat last toetuste pärast, ei sünnitanud ma teda ka selleks, et Eestis mingit kvooti täita. Ma ei ole enda missiooniks pidanud pimesi rahva jätkamist.Nii mina kui ka mu sõbrad ja tuttavad on saanud ikka täpselt nii palju lapsi, kui nende hing on ihaldanud, kui nende pere on suutnud ülal pidada ning kui palju aega, energiat ja tähelepanu on nad olnud valmis oma lastele muu elu kõrval jagama. Iga järgmise lapse saamine on suur otsus ja tohutu vastutus.Nii nagu ma ei sünnitanud kolmandat last toetuste pärast, ei sünnitanud ma teda ka selleks, et Eestis mingit kvooti täita.Ometi on suurpered taas need, kellele vaadatakse otsa kui kolossaalse kobarkäki vallandajatele.Ilma lasteta pered vannuvad, et ei soovi iialgi ühtki last. Et siia ilma üheainsagi beebi sünnitamine oleks vastutustundetu. Löön silmad maha, sest mina olen nii vastutustundetult käitunud lausa kolmel korral – tõepoolest ei ole ma lapsi planeerides liialt muretsenud maailma tuleviku ja jätkusuutlikkuse pärast.Ühe lapse vanemad on solvunud, et neilt nõutakse veel sünnitamist, sest üks lapsevanem ei suutvat piisavalt armastust ja tähelepanu pakkuda mitmele lapsele korraga. Löön taas silmad maha, sest tõesti pean ma oma tähelepanu pidevalt kolme lapse vahel jagama ja tunnen end selle pärast iga päev süüdi.Kahe lapse vanemadki võtavad sõjakalt sõna, viidates, et kolmanda lapse sünnitajad on rahavoogudest pimestatud.Mõistan, sest tõesti on neid ülekohtuselt solvatud ja nad peavadki nüüd enda austamist valjul häälel nõudma. Aga seda kõike ei peaks tegema ühiskonda lõhestades. Inimeste väärtus ei seisne selles, kas neil on lapsi või mitu neid on.Inimeste väärtus ei seisne selles, kas neil on lapsi või mitu neid on.Soovin, et ühiskond saaks taas toimida harmoonias, nii et austame nii järeltulijateta kui ka ühe, kahe ja rohkemate lastega peresid.Mul on väga hea meel, et mul on kolm last, aga sel pole vähimatki pistmist riigi toetuste ega sellega, et peaksin lastetuid kuidagi vähetähtsateks ühiskonna liikmeteks. Me ei ole nõudnud suuremaid toetusi ega ammugi mitte mingit jaburat uuringut. Palun lubage meid sellelt tuleriidalt alla.


Koolide kaasav eelarve annab avapaugu kodanikuks sirgumiselMeile kõigile on oluline, et tulevikus oleks Eestis üha rohkem aktiivseid ja teadlikke kodanikke – inimesi, kes tahavad ühiskonnaelus koostöiselt kaasa rääkida, muutusi ellu viia ning suudavad muutuvas maailmas ka kohaneda. Selliseks inimeseks kasvamine ei toimu aga üleöö, vaid nõuab julgust, teadmisi, praktilisi kogemusi ja väärtuste arendamist. Üheks viisiks seda saavutada on lõimida formaalhariduses saadavat väärtuslikku teoreetilist teadmist praktiliste harjutustega, nagu kaasav eelarvestamine.Kehtivas riiklikus õppekavas on ühiskonnaõpetuse üheks eesmärgiks seatud see, et õpilane omandaks oskuse ja valmiduse ühiskonnaellu sekkuda. Seda ei saa meie meelest saavutada ainult teooria abil, kuid kus on probleem, seal on ka lahendus. Andmaks koolidele vajalikud vahendid demokraatia päriseluliseks läbiharjutamiseks, viisid MTÜ Korruptsioonivaba Eesti ja SA Eesti Koostöö Kogu 2020/2021. õppeaastal ellu esimese kaasava eelarvestamise projekti. Kui toona osales projektis neli kooli, siis nüüdseks on nelja lennuga seda katsetanud juba 17 kooli üle Eesti ning ootame uusi koole sellega ka järgmisel õppeaastal liituma.
Koolide kaasava eelarvestamise raames annab kool osa oma eelarvest õpilastele otsustamiseks. Sarnaselt kohalikes omavalitsustes korraldatava kaasava eelarvega saavad õpilased oma ideid välja pakkuda, neile kampaaniat teha ja lõpuks valimispäeval digitaalselt või pabersedelil hääletada. See annab õpilastele otsedemokraatia kogemuse, arendab arusaamist kooli eelarvestamise ja seega laiemalt avaliku sektori protsessidest ning suurendab teadlikkust osalemise võimalustest koolielus. Kõik see arendab pikas perspektiivis noorte demokraatlikke väärtusi ja kogemust, mis hiljem toetab kodanikujulgust ja -aktiivsust. Kodanikujulgus on omakorda väga tähtis demokraatia hoidmisel ja korruptsiooni vähendamisel.
Kuna kohaliku omavalitsuse valimistel on võimalik hääletada juba alates 16. eluaastast ja sellega kohalikku ellu panustada ning ajalooliselt on noorte osalus riigikogu valimistel olnud pigem kehv, siis on näha, et ka riigile oleks kasulik, kui noortel on teoreetiliste teadmiste kõrval ka juba praktiline kogemus ja julgus kaasa rääkida. Lisaks tahame projektitegevuste abil näidata, et kodanikuks olemine ei ole piiratud vaid valimistega ning aktiivne saab olla ka valimistevahelisel ajal. Selleks julgustame noori kasutama regionaalsel ja riiklikul tasandil keskkonda rahvaalgatus.ee ning Euroopa Liidu tasandil Euroopa kodanikualgatuse portaali.
Lisaks päriselulisele demokraatiakogemusele saavad õpilased arendada digipädevusi (e-hääletus), praktiseerida projektijuhtimist, omavahelist koostööd, eelarve koostamist, kommunikatsiooni ja muid ülekantavaid oskusi. Mis peamine noored saavad eduelamuse ning projekti lõpuks on olemas reaalne silmaga nähtav ja käega katsutav tulemus. Kuidas on noored koolielu parandanud? Ellu viidud ideede hulgas on olnud näiteks pisiloomaaed küülikutega, poksikott jõusaali, hügieenitarvete kapid tüdrukutele, koolistaadioni remont, lauatennise ja õhuhoki lauad, kevadballi korraldamine ja palju muud, millega saab tutvuda leheküljel demokraatia.rahvaalgatus.ee.
Lause «Vau, ma ei teadnudki, et õpilastel on koolielu parandamiseks nii palju ideid», mida oleme ajurünnakutel õpetajate käest sageli kuulnud, ning mitmel juhul sadadesse tõusnud hääletusest osavõtt (praegused rekordid on 574 häält Narva Pähklimäe gümnaasiumis ja 538 häält Tallinna Läänemere gümnaasiumis) näitavad, et huvi on kooliperel olemas.
Samas on iga kool, klass ja aastakäik erinev ning hea projektijuhtimise juurde käib ka riskide väljaselgitamine ja alternatiivsete lahenduste leidmine. Paaril juhul on koolid jänni jäänud väheaktiivsete õpilaste või vastupidi huvitegevusega juba ülekoormatud õpilastega. Lahendusena on keskendutud seejärel õpilasesindusele või mõnele konkreetsele klassile ning projekt on seotud näiteks loovtöö või mõne ainega. Tähtis on meeles pidada, et tegemist ei ole ühekordse tegevusega. See on pikaajalise mõjuga protsessi esimene samm ning paneb tööle laiema kultuurilise muutuse koolides nii kooli töötajate ja õpilaste vahel, aga ka kooli juhtkonna ja õpetajate vahel.
Kolmes koolis, kus me kaasava eelarvestamise mõju küsimustike abil hindasime, leidsime, et koolielus aktiivselt osalevate õpilaste arv kasvas pärast projekti 15 protsenti ning paranesid teadmised sellest, kuidas kooli otsustusprotsessides osaleda. Lisaks tõusis 19 protsendi võrra nende õpilaste arv, kelle arvates õpilasi alati või tihti kooli jaoks tähtsate otsuste tegemisse kaasatakse. Väärib ka märkimist, et projektiga kasvas 70 protsendi võrra nende õpilaste arv, kes saavad kooli eelarve koostamisest piisavalt või väga hästi aru, samuti muutus õpilaste jaoks olulisemaks, et neil oleks võimalus kooli eelarve üle otsustada.
Demokraatia ning demokraatlik juhtimine ja valitsemine on elustiil, mis vajab harjutamist, harjutamist ja veelkord harjutamist. Proovimine, läbikukkumine ja uuesti proovimine on seetõttu vägagi teretulnud ning kus mujal veel harjutada kui mitte koolis?
Artikkel ilmus Erasmus+ ja Euroopa Solidaarsuskorpuse agentuuri väljaantavas Eesti noortevaldkonna digiajakirjas MIHUS.


Andres Mustonen: tühistamine – see on totalitaarne ilmingViis kuud enne seda, kui ilmnes, et peaminister Kaja Kallase abikaasaga seotud ettevõte on korraldanud kaubavedusid Venemaal, ja kaks kuud varem, kui Kaia Kanepi mängis maikuus tennist paaris venelannaga, tekitas Eestis meelepaha viiuldaja ja dirigent, vanamuusikaansambliga Hortus Musicus tuntuks saanud Andres Mustonen, kes käis esinemas Venemaal.Erinevalt Kallasest, kes on abikaasa taunitavat äri puudutavate küsimuste eest põigelnud, ja erinevalt Kanepist, kes pole selgitusi jaganud, palus Mustonen – küll pärast päevapikkust pausi – oma otsuse ja teo pärast vabandust. Sellegipoolest sai ta tunda, mis laiduväärsete tegude või ütlemiste puhul nüüdisajal tavaks – tühistamist.
Kummatigi pole ta elu seisma jäänud. Esimese Eesti viiuldajana salvestas ta äsja korraga kõik Bachi sonaadid ja partiitad sooloviiulile, mis ilmuvad duubelplaadil «Scriptura Sacra». Need kõlavad ka järgmise nädala kolmapäeval Jämaja kirikus Saaremaal ja reedel, mil Mustonen saab 70, Tallinna Jaani kirikus. Uuel nädalal ilmub ka laulja ja kirjaniku Annika Lõhmuse koostatud raamat «Andres Mustonen. Fuuga mitme teemaga».
Mustonen võttis Postimehe jutule lõppeva nädala teisipäeval Pirital oma kodu päikesepoolsel terrassil.
Kuidas sattusite kevadel Venemaale Novosibirskisse esinema?
Mul on väga suur võrgustik Venemaal sündinud või Venemaalt emigreerunud kunstnikke. Novosibirskist on pärit Vadim Repin, kes on pikka aega olnud maailma esiviiuldaja. Mäletan teda kui imelast juba siis, kui ta mängis 14-aastasena Estonia kontserdisaalis. Meil on olnud kauane loominguline kontakt, oleme teinud uute viiulikontsertide maailma esiettekandeid. Varem tegin elavate heliloojate kontserte [saksa-juudi päritolu Läti viiuldaja] Gidon Kremeriga, aga tema mängib praegu vähem. Olen mõlemaga mänginud mitte ainult Novosibirskis, vaid ka Türgis, Austrias, Saksamaal; esitanud Gia Kantšeli, Sofia Gubaidulina, Aleksandr Raskatovi, Arvo Pärdi teoseid.
See ei olnud mul esimene kord Novosibirskis käia. Olen seal käinud viis korda, üldse Venemaal palju reisinud. Mul on Venemaaga väga tihe kontakt. Seal on saanud alati ette kanda uusi lugusid, rikastada maailma muusikapärandit. Sinna on kohale sõitnud ka heliloojad.
Antud olukord oli muidugi teine, poliitiline. Siis, varem, ei olnud poliitilist olukorda... Tegelikult on see vale – seal on kogu aeg olnud poliitiline olukord, sest Venemaa ei ole kunagi kuulunud vaba maailma perre. Nõukogude aeg ei ole seal kuhugi kadunud, ainult vahepeal, Jeltsini ajal, mängiti vabadust. Aga totalitaarsele ühiskonnale omane arusaamine elust ja lambukeste allumine võimudele – see on seal olnud kogu aeg. Ja see loob hoopis teise õhkkonna.
Ma ei ütle, et praegune olukord, kui Venemaa sõdib Ukrainas, ei ole eriline, aga öelda, et nüüd on Venemaal toimunud tohutu muutus – ei, see on tuhandeaastane probleem. Lisaks vene kiriku talumatu seotus võimuga – see on minu meelest kõige hullem, palju hullem kui Kreml. Kreml ongi selleks, et [inimeste elu] väärata, aga kirik ei peaks olema.
Kui Venemaa on tuhat aastat olnud selline, nagu ta on, ja me näeme, mida ta teeb Ukrainas, siis kas tekkis kahtlus ka, et äkki ei peaks sinna minema?
Väga tihti oled sa targem hiljem. Ma olen väga emotsionaalne, mulle on sidemed inimestega väga olulised, ja milliste inimestega! Aga maailmas on olukordi, ja nüüd on üks selline olukord, kus lihtsalt tuleb käituda teistmoodi, ja on olukordi, kus võid eksida. Loomulikult oli see antud olukorras väga suur viga, sellepärast et ma ei tajunud reaktsiooni, mis võib järgneda. Oma südames ei teinud ma kellelegi halba.
Reaktsioonid maailma teistes kohtades, kus mind tuntakse, on olnud oluliselt leebemad. Aga me oleme piiririik, siinne reaktsioon on täiesti arusaadav.
Juulis toimus Moskvas ja Peterburis rahvusvaheline Tšaikovski-nimeline konkurss, kus osalejaid oli 43 maalt, sealhulgas Ameerika Ühendriikidest, Kanadast, Prantsusmaalt, Itaaliast, Inglismaalt, väga palju oli Aasiast, põhiliselt Lõuna-Koreast, Jaapanist, Hiinast. Žürii oli täiesti rahvusvaheline. Mingisugust maailmas kokku lepitud käitumist Venemaa suhtes ei ole, aga see ei vähenda minu viga, sest me elame kõik teatud hetkel ja teatud kohas. Ma lihtsalt ei osanud arvestada, et ka kultuur võib olla poliitika. Aga praegu on. See on valdav hoiak.
Need, kes on Venemaal käinud, on tunnetanud, et seal suhtutakse meisse kui endisest liiduvabariigist tulijaisse. Kas olete sama märganud?
Mina seda ei tunne, kuna mu kunstiline, muusikaline tegevus on globaalne, väga internatsionaalne. Iisraelis olen tundnud seda palju rohkem, kui inimesed, kes on seal elanud juba aastakümneid, räägivad, kuidas nad on käinud Eestis puhkamas. Nad räägivad Pärnust ja Elvast nagu elavast ajaloost.
Kui palju on teil Venemaal häid kolleege ja sõpru?
Seal sündinuid on mitmeid kümneid. Aga esiteks on need, kellega mina suhtlen, enamikus emigreerunud. Teiseks, nende hulgas on kahe, parimail juhtudel koguni kolme riigi passi omanikke: Vene pass, Euroopa Liidu pass ja Ameerika pass. Samuti tean muusikuid, kes on väga seotud Jaapaniga. Lisaks on paljudel Venemaa kultuuritegelastel, ka heliloojatel, alaline elamisluba Euroopa Liidu riikides. (Vadim Repin elab avalike andmete järgi Viinis. – P. P.) Ma ei tea, kuidas nad Eestis siiamaani Vene passiga elavad! On nad turistid või?
Olete te rääkinud vene kolleegide ja tuttavatega ka poliitilistel teemadel, sh Ukrainas peetavast sõjast?
Aus vastus on, ja seda võib kritiseerida, et põhimõtteliselt ei ole.
Miks ei ole?
Olen küsinud, kuidas te eluga hakkama saate. Põhivastus, mis olen saanud: me oleme vait, aga mis teha. Seisukohti välditakse, mida tajun kui totaalset mõtlemist ja kui hirmu. Kujutage ette, et ma räägin rahvusvahelisele pressile, mis keegi Venemaal mulle Venemaa kohta ütles! Seal pannakse ju selle eest kinni, kui kritiseerid Vene armeed. Neile antakse hirmuäratavad 6, 8, 12 aastat. Mille eest? Mingisuguse ühe lause eest.
Olen käinud palju ka Valgevenes. 2000ndate algul, kui Venemaal ei olnud veel midagi hullu, ei kritiseeritud seal batjuškat (president Aljaksandr Lukašenkat – P. P.). Venemaal oli mingi hetk, kui võis tajuda, et pidureid ei olnud, aga Valgevenes on kogu aeg olnud pidurid peal. Samas käidi selle riigiga minu meelest ilma piiranguteta läbi, näiteks toimusid seal [2019. aastal] Euroopa mängud.

23.08.2023. Tallinn. Andres Mustonen Pirita rannas. Foto Eero Vabamägi, Postimees FOTO: Eero Vabamägi
Eero Vabamägi

Mida võiks vene inimesed, kuigi neil on suu lukus, praegusest olukorrast arvata?
See on kõigil erinev. Need, kellel on mitu passi, tunnevad end hoopis teisiti, neil on võimalus maailmas tegutseda. Aga väga suurel hulgal Vene intelligentsil ja artistidel on keelatud paljudes maades esinemine. Ega meil ju ka keegi Venemaalt esinemas käi. Ja siis on need, kes on Vene passist lahti öelnud; nende seas on väga tähtsaid muusikuid ja artiste, kes on sündinud Venemaal.
On hästi teada, et teie muusikalist kujunemist ja laiemat arusaamist kunstist on mõjutanud vene kultuur.
Mul elasid ju sugulased Peterburis, onu perega. Teismeliseeas veetsin seal igal suvel kaks-kolm nädalat. See oli mulle suure maailma avastamine. Ega ma käinud kirikutes ainult ikoone vaatamas. Ermitaaž! Sinna oli kogu lääne kultuur kokku kraabitud: renessansikunst, keskaja kunst, prantsuse impressionistid, kõik kuni Picassoni välja. Olin päevade kaupa muuseumides. Asjatundjad võivad öelda, et kust nad need kokku kraapisid – Saksamaalt tassisid autodega, ja taheti veel palju rohkem kokku kraapida. Siis me ei mõelnud selle peale üldse, kust need pärit on. Ermitaaž nägi nii pompoosne, kohutavalt esteetiline ja ilus välja. Või paleed, nagu Peterhof – mis Venemaa?! Sealt sain kogu lääne kultuuri sisulise kasvatuse – milline paradoks!
Kui lõite 1972. aastal Hortus Musicuse, siis sellega oli ka ainus võimalus käia Eestist kaugemal Venemaal esinemas?
Jah, Nõukogude Liidus. Käisime Taga-Kaukaasias, Kesk-Aasias, ka Ukrainas. Lääne-Ukrainas, nagu Lviv, Užhorod, Karpaadid – me olime juba Kesk-Euroopas. Muide, Hortusega oleme käinud nõukogude ajal esinemas ka Donetskis ja Luhanskis – seal oli täielik Venemaa. Aga lääne pool oli totaalne Ukraina, Kiiev oli segu neist kahest. Riik oli nagu pooleks. Ukraina on tohutu suur!
Ukrainaga on mul erilised sidemed. Üks minu suurematest heliloojatest, kelle muusikat olen palju dirigeerinud ja mänginud, toonud ka Eestisse, on Valentõn Sõlvestrov.
Väike küsimus mul Ukraina teemal on. Me oleme Eestis püüdnud 32 aastat teha muutusi, ja mitte kõik ei ole õnnestunud: põhiprobleem, integratsioon, on endiselt suur küsimus. Miks te, poliitikud, ei lahenda seda ära? Ukrainas on tõelised muutused toimunud alles viimasel ajal – mõtlen korruptsiooni. Natukene liiga palju mökutasid nad sellega, võib-olla oleks nad nüüd tugevamad olnud. Ma ei hakka siin oletama, et venelane poleks siis neile kallale läinud. Ikka oleks läinud, seepärast et ta peab seda oma maaks.
Mulle on jäänud mulje, et olete elanud oma muusikamaailmas, maiste murede maailmast eemal ja kõrgemal. Kas kunsti- ja loomemaailm eksisteerib teile eraldi pärismaailmast?
Mulle on kunsti- ja loomemaailm pärismaailm, mitte vastupidi. Julgen isegi öelda, et mida vähem on reaalne, materiaalne maailm mind seganud, seda õnnelikum olen olnud. (Naerab.)
Aga te ikka olete kursis sellega, mis ümberringi toimub?
Olin juba väga noorelt Ameerika Hääle ja Vaba Euroopa kuulaja, alati tahtnud kursis olla. Minu aastakümnetepikkune teisitimõtlejate abistamine tuli sellest, et ma tajun, mis on inimkonnale õige. Tänu sellele olen teinud riskeerivaid samme ja suhelnud inimestega, kellega ei ole olnud soovitav suhelda.
Mul on kahju sellest, kui seda võetakse minu ülbusena, et olen reaalsest maailmast justkui kõrgemal. Ei, mul ei ole sellist hoiakut! Vaadake, kui keegi teeb monumentaalmaali, olgu ta Michelangelo või Marc Chagall, peab ta minema kõrgemale ja kaugemale, et siis tajuda seda asja. Miks ehitati Niguliste kirikusse lift? Selleks, et minna kõrgemale ja vaadata alla Tallinna peale. Tallinn näeb siis natuke teistmoodi välja – väga ilus! Ja teatud probleeme, mis seal all on, ei näe. See ei tähenda, et neid ei ole. Nendega tuleb tegeleda.
Ka need, kes on kosmoses käinud, on imestanud, milline pilt maailmast sealt avanes. Mitte et ma tahaks mingi lendur või kosmonaut olla. See on vaimne tõusmine, vaimu tõstmine. Vaim hakkab nagu hõljuma. See on mind huvitanud... Ei, see on vale jutt, et see on huvitanud! Mulle on see antud, ma ei saa sinna midagi parata.
Enamikule inimestest on eluks midagi kaasa antud. Küsimus on selles, kas sa tajud seda, mis sulle on antud. Mul on tunne, et ma olen tajunud, mis on minu missioon, ja ma ei saa selle vastu võidelda. Aga ma võin eksida. Inimesel on õigus eksida – ja selle eksimuse eest mitte kohe kinni minna. (Muigab.)
Kas seda, mille ma sain oma ühe eksimise eest, mida ma tunnistan ja väljendan, nimetame karistuseks? Mina ei võta seda karistusena. Ma ei tunne, et mind on karistatud, sest mul ei ole sees midagi muutunud. Ma olen edasi muusik, artist, looja, tegutsen edasi. Jah, väga palju kontserte annulleeriti, ma ei ole saanud käia mõningatel Eesti festivalidel, mis olid kokku lepitud, näiteks Viljandis ja Suure-Jaanis, aga samal ajal tuli teiste liinidega, ka rahvusvaheliselt, palju rohkem asju juurde. Ega mul tegevusest puudu ole!
Mida arvate sellisest karistamisest, kui inimest püütakse tühistada?
Olen täiesti selle vastu. See on totalitaarne. Karistamiseks, kui inimene on seda väärt, on kohtusüsteemid. See, kui ühiskondlikult lepitakse mingisugused asjad kokku, ei ole karistamine, see on... tampimine. Mõned inimesed on pärast sellist tampimist käinud kohtutes ja saanud sealt õiguse. Aga ikka on nad nagu sellessamas olukorras. Kas see on õige?
Siin on ohumärk ühiskonnas. Kuidas see on niimoodi läinud? Kust see õigus on tulnud?
See õigus võetakse.
Kes võtab?
Võtavad need, kes tambivad.
Aga kas siis ei ole institutsioone või riigivõimu, kes ütleb, et selline tampimine on karistatav? Või vähemalt pöörab sellele tähelepanu.
Kas teie nägemuses peaks kultuuriinimesed ja loojad sellistes olukordades, nagu sõda, jääma kõrvale ja tegelema loomega, või on neil siiski ka kohustus võtta seisukoht ja seda väljendada?
Siin on vastus väga lihtne: see on igaühel erinev. Me ei saa kellelegi öelda, et just nii peab ütlema ja käituma. Kui inimeses seda sisemist soovi ei ole, siis sa võid öelda, kuidas peab, aga see ei aita.
Mulle on see arusaamatu, kuidas on Venemaal sündinud nii palju inimesi, kes on mõjutanud kogu maailma teadust, kultuuri, meditsiini, kuidas seal on sündinud nii palju mõjuvõimsaid isikuid ning tulemus on nende riigi selline primitiivsus ja totalitaarsus – seal on tohutud käärid! See on paradoks.
Lugesin teist ilmuva raamatu «Fuuga mitme teemaga» käsikirja, kus ütlete: «Totalitaristlikes riikides ei jäänud tegelikult midagi loomata, loomata jäävad asjad vabaduse tingimustes.» Äkki siin peitubki selle paradoksi lahendus?
Jah, tõelised kunstiteosed Euroopa tsivilisatsioonis on kõik kuidagiviisi alati seotud sellega, et loojad on teinud seda asja, mida ei oleks tohtinud teha. Balzac on suur kirjanik, aga Balzaci ajal oli tsensuur üks ekstreemsemaid, mida võib kirjutada, mis sõnu ja kuidas kasutada. Inimesed, kes tajuvad teatud piiranguid või ettekirjutusi, mida nad õigeks ei pea, mõtlevad, kuidas nendest mööda minna, ja kui nad siis näevad oma asja kõrgemalt, annavadki nad inimkonnale olulised teosed, olulised uuringud, olulised nähtused.
Kas see tuleneb ka sellest – kui ma veel te raamatut tsiteerin –, et keelatud asjadega käib kaasas teatav pinge?
See võib olla nii. 20. sajandi kõige mängitavam helilooja oli Dmitri Šostakovitš, kes elas kõige totalitaarsemal perioodil, Stalini ajal, ja kes ka suri selles vaimses vanglas. Ta lõi teoseid, mis räägivad kõikide poliitiliste kordadega riikides. Tema teoseid kuulatakse siiamaani maailma kõige erinevamates kohtades. Mind huvitab see elu.
Miks on nii, et kui on pinge, piirangud, takistused, siis tuleb sealt suuri asju?
See on küsimus sinna ülespoole. (Naerab.) Aga kas ta kellelegi ütleb, miks see nii on...
Neid inimesi on ajaloos jätkunud, kellele on antud võime asju niimoodi kõrgemalt näha. Seda ei ole antud kõigile. Inimesed ei ole võrdsed, kahjuks. Väike ülbus selles lauses on, aga see on fakt. Ja siis on veel mingis mõttes kõige-kõige inimesed: tähtsad filosoofid, teadlased, avastajad, kunsti- ja heliteoste loojad. Nende olemasolu ei sõltu riigipiirist. Kuigi riigid on neid mõjutanud küll. Näiteks kui räägime Hollandi maalikunstist, siis seda soositi väga, samuti Itaalia renessanssi. Eks nõukogude ajal soositi ka teatud pilte, aga need on unustuses, neid ei vaadata enam.
Miks ei ole meil kümmet-kahtekümmet Mustoneni?
Sellepärast, et mind valiti välja. Kuskil on mingid jõud, mis ütlevad, et sinu missioon on see.
Muide, kõikide inimeste tegelik vastutus on leida üles oma asi. Kui sa tajud, mis on sinu tegevuse missioon – kujutage ette, missugune võib maailm välja näha! Sa ei tolkne siis maailmas kellegi järel.
Masside mõjutamine on kohutav, jube asi. Öeldakse, et on mingi tõde, mingi seisukoht – seda on meie ümber väga palju! –, ja kõik peavad minema selles suunas. Mis asi see on?
Konformism.
See on kõige õudsem. Sest mis on inimese väärtus? Individuaalsus. Et sa leiad ennast üles. Kui laulja õpib, siis tema eesmärk on, et ta peab oma hääle üles leidma.

23.08.2023. Tallinn. Andres Mustonen oma koduaias. Foto Eero Vabamägi, Postimees FOTO: Eero Vabamägi
Eero Vabamägi

Mitte proovima olla Maria Callas või Enrico Caruso!
Täpselt, mitte imiteerima neid, vaid leidma oma. Samamoodi on see kõigi asjadega, ka elulaadi ja inimsuhetega. Sa pead ennast üles leidma. Ja kui sa leiad, siis kogu su elu on õnnelik. (Mustoneni nägu on seda öeldes õnnelik, rahulolev. – P. P.) Sellepärast, et sa näed, et sinu päeval, sinu tegevusel ja sinu olekul on mõte. Ja sellega sa saad teenida teisi, kui see mõte on selge.
See on vist väga oluline, et saad oma tegevusega teistele midagi anda?
Absoluutselt! Totalitaarsetes ühiskondades on kirjutatud sahtlisse. See hääbub, kui väljundit ei ole. Me ei kujuta ette, kui palju andekaid asju võib olla niimoodi kadunud või hävinud. Totalitaarsus on kõige õudsem asi, mille tõestus on see, et Venemaalt ja Nõukogude Liidust tahavad kõik ära minna, aga sinna minna – üksikud lollid ja reeturid, nagu näiteks [Prantsuse filminäitleja] Gérard Depardieu. Aga temagi on lahkunud. (Depardieu mõistis Venemaa kallaletungi Ukrainale hukka mullu märtsis ja süüdistas Putinit hullumeelsetes, vastuvõetamatutes liialdustes. – P. P.)
Siin tekib huvitav paradoks, et kui suletud ja kinnine, takistustega ühiskond soosib loomet, siis vabadus, nagu praegu, ei ole vist loomingule väga viljakas pinnas?
Siin võime küsida, kui vabad me ikka oleme. (Naerab. Enne intervjuu algust vestlesime omavahel poliitilisest korrektsusest, samuti tühistamiskampaaniatest.)
Teatud piirini ikka oleme, rohkem kui varem.
Jah, rohkem kui varem, ja tänu jumalale, et see niimoodi on.
Aga olen nõus, et oleme eneseväljenduses vähem vabad kui näiteks 15–20 aastat tagasi.
Vaat nii! Vabadus ei ole konstantne, ei ole mustvalge. Mind väga painab see, milline oli Eestis vaimne olukord 1935.–1937. aastal. See on fantastiline, mis raamatuid anti siis välja! Mul oli noorena kogu kodanliku Eesti aegne raamatukogu võtta.
Siis oli Eestis vaikiv ajastu.
Vaikiv ajastu on ju negatiivne, eks! Ei saa öelda, et praegu on vaikiv ajastu, aga kuidas olla, kuidas rääkida, missugust sõnastust võib kasutada... See on muidugi ülemaailmne, mida tohib ja mida ei tohi – ja see on jube ohtlik. Kes on see ütleja, kuidas tohib?
Selle jutuga seoses tuleb mul meelde, et olite teisitimõtlejate suur aitaja juba 1970. aastatel.
Liikusin juba teismelisena sellises ringkonnas, mis ei olnud n-ö ametlik, soositud, näiteks Heimar Ilvese juures. (Helilooja, kes vallandati 1965. aastal konservatooriumi muusikateoreetiliste ainete õppejõu kohalt usulistel ja poliitilistel põhjustel. – P. P.) Kui selles ringkonnas oled, siis mõistad asju teistmoodi. Vastand oli see, et käidi komsomoli- ja parteikoosolekutel, räägiti lolli juttu ja noogutati kaasa.
Aga aidates igasugu materjale välja viia ja sisse tuua, oleks võinud ju elus kõik ära rikkuda!
See oli tohutu risk.
Kartsite ka?
Ei. Olin siis noor. Tajusin väga varakult seda missiooni, mida pean tegema ja mis on õige. Et ma olen mitte ainult Eesti, vaid maailma kodanik, ja pean aitama.
Aga närvid olid ikka pingul?
Mitte ainult pingul, vaid lausa higi tuli välja. Mäletan, kuidas viisin 1982. aastal suure kotiga vene juutide kunstikirjandust ja poliitilist kirjandust üle. Kui juudid läksid Iisraeli, ei saanud nad ju midagi kaasa võtta. Lükkasin seda kotti Tallinnas jalaga piirivalve laua alt läbi. Seda ei pandudki tähele. Kui see oleks lahti tehtud, siis... Samamoodi viisin üle mõned pillid, mis oli lihtsam, kuna olen muusik. Hiljem viisin ERSP pöördumisi ÜROsse ja UNESCOsse. KGB oli tagajalgadel, kuidas jõuavad materjalid päevaga Ameerika Häälde.
Mäletan, kui Neeme Järvi emigreerus, olid mul eelneval õhtul välismaalt tuttavad külas. Nad helistasid kohe Ameerika Häälde. Järgmine päev öeldi seal uudis, et Järvi emigreerub läände. See oli nagu torge herilasepessa! Kuidas saab informatsioon välja minna?! Tuhniti, uuriti, kes kellega kohtub, kogu aeg jälgiti kõiki.
Ohtu, et kohe-kohe kukute sisse, ei tekkinud kordagi?
Ükskord tekkis, mitte küll minuga. See oli siis, kui Hortus tuli Rootsist tagasi. Käis Afganistani sõda ja nootide vahele pandi nõukogudevastast kirjandust inglise ja vene keeles. Toll avastas selle. Kaasas oli filharmoonia direktor Tiit Koldits, kes suutis hiljem tõestada, et need materjalid sokutati nootide vahele. See oli tohutu ohu märk, oleks võinud ansambli tegevuse lõpetada.
Mis moodi õnnestus teil nõukogude ajal pääseda esinema Rooma paavstile Vatikanis?
Saatsime siit 1988. aastal kirja – muidugi mitte postiga, sest see poleks läbi läinud, vaid sadamast Soome-Rootsi kaudu, keegi viis kirja välja ja pani seal posti –, et tuleme Itaaliasse tuurile. Me tegelesime ka itaalia kultuuriga, kus on väga palju katoliiklikku teksti. Kahe nädalaga tuli vastus. Paavsti büroo leidis, et on ilus meid vastu võtta. Siin ei saa unustada, et paavst oli Poolast, kommunismivastane. Me ei tea, kui palju see mängis rolli.
Mängisime Hortus Musicusega talle kaks lugu. Siis kõnelesime ja ta õnnistas kõiki eraldi.

Viiuldaja ja dirigent Andres Mustonen ütleb muigamisi, et tema jaoks on just kunsti- ja loomemaailm see pärismaailm. «Mida vähem materiaalne maailm on mind seganud, seda õnnelikum olen olnud.»
Eero Vabamägi

Teid peetakse võimekaks korraldajaks, on nimetatud lausa valgeks juudiks. Rein Rannap on rääkinud, kuidas pärast üht happening’i muusikakoolis sai tema karistada, aga teie mitte; te saite koguni vabastuse koolivormi kandmisest ja saite üldainetest priiks; isegi armeeteenistusest suutsite end ära nihverdada. Kas see tuli sellest, nagu nõukogude ajal öeldi, et kui tahad elada, oska vingerdada? Või on see üks teie anne?
Eks see ole mingi omadus või talent. Põhiline on see, et kõik, mida ma teen, ka praegu – näiteks lindistasin kogu Bachi soololoomingu –, teen sellepärast, et see on minu missioon, et seda oodatakse minult. Mitte et inimesed ootavad, vaid oodatakse. See on nagu globaalne ootus. Selle taga on veendumus ja usk – ja see kandis mind läbi nõukogude ajast.
Muide, ja see on huvitav, et nõukogude ajal tajusin ma teisitimõtlemist tunduvalt rohkem kui praegu, kuigi alati võis keegi koputada. Inimesed olid julged. Mis on meie ajastu häda? Inimesed on arad, kardavad.
Nüüdisajal on vist paljudel esimene mõte, et kui ma midagi teen, ega ma siis midagi valesti tee?
Jah. Tehke ja eksige! Ja kahetsege, kui läks valesti. Paluge patt andeks. Mitte et asjad on keelatud, kästud, peale surutud – ma vihkan kõige rohkem seda totalitaarsust, kui öeldakse, kuidas peab käituma, kuidas peab tegema. Ei ole võimalik öelda! See ei ole vabadus. Mina tahan olla vaba. Ma olen vaba, ja vaba inimene teeb õigeid otsuseid. Aga vahest ka eksib. (Naerab.)
Kuhu on kadunud noorte mässumeelsus ja protest?
Arvatav heaolu on seda pärssinud. Arvatav. Aga mis heaolu see on?! Ainuke, millega rahul ei olda, on nähtav, materiaalne maailm: kas saab toetuse, kas saab palka juurde, kas intressid tõusevad, kas automaks tuleb. Aga need on tühiasjad inimese elus. Jah, neid tuleb lahendada – aga mitte selles supis keeda. Las see supp keeb oma elu, ole sina seal poti ümber, vaata, kuidas see asi keeb: see kas keeb tühjaks või pead poti ära tõstma ja laskma sel jahtuda.
Teie ilmeka ja emotsionaalse oleku ja jutu järgi tundub, et teis on protestivaim endiselt olemas.
See nõuab jõudu. Kui sul jõudu ei ole, siis sa mandud, lähed tossuks ja kaagutad sedasama juttu, mis eile. Aga iga päev on midagi uut, mida öelda – see on tuiksoonel elamine. Sa tajud kogu aeg elu pulssi – see on see, millel on taga jõud, mis midagi muudab.
Kust seda jõudu ammutada?
Mis tegelikult hoiab noorena, on sisemine vaim. Seda asja ei ole võimalik tõestada, küll aga saab tõestada, et sa oma igapäevase tegevusega ei riku, ei hävita, ei raiska oma elu.
Olen alati imestanud, kui mõned on noorest peast jube andekad. Kuidas te oma talendi maha mängite?! Teile on seda antud, seda tuleb kogu aeg hoida ja arendada! Lõppu selles ei tule.
Andres Mustonen (69)
Viiuldaja, ansamblijuht, dirigent
Sündinud 1. septembril 1953 Tallinnas
Lõpetas 1972 Tallinna muusikakeskkooli ja 1977 Tallinna Riikliku Konservatooriumi viiuli erialal
1972 asutas vanamuusikaansambli Hortus Musicus
1986 Eesti NSV teeneline kunstnik
1989 algatas barokkmuusikafestivali MustonenFest
1995 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia
2003 Eesti Muusikanõukogu aastapreemia
2022 Eesti Kultuurkapitali helikunsti aastapreemia
Esimene abikaasa sopran Helle Mustonen suri 2005 vähki
Praegune abikaasa on tõlkija ja diplomaat Malle Talvet-Mustonen
Poeg Mattias esimesest abielust, kolm lapselast