Eesti poliitikas jooksevad ringi elevandid ja ninasarvikudKui meedias visati õhku hüüdnimi Savisaarele – Ninasarvik – (algselt osalt välimuse järgi ja sarkastilise vihjena), oskas vana demagoog ja poliitmanipulaator selle ära kasutada ja omaks võtta. Ninasarvik on võimas, ohtlik loom ja läheb kõigest ja kõigist läbi. Savisaar hakkas linnavalitsuse rahast toetama ninasarvikut Tallinna Loomaaias ja loomulikult hakkas seda perioodiliselt kajastama Õhtuleht, tuletades meelde, et Savisaar on võimas nagu ninasarvik. Ei saa tema vastu mitte keegi; mingi orav või siil ärgu lootkugi. Mulle andis koduse ülesande kamraad Tiit Lepik, kes palus üle lugeda Eugene Ionesco näidendi «Ninasarvik» (mida on eesti teatrites korduvalt lavastatud). Rumeenlane Ionesco kasvas Pariisis, liikus etnilisele päritolumaale Rumeeniasse, ja kui seal tärkav totalitaarrežiim, mis meenutas mõneti saksa natsismi esiletõusu, üle viskas, läks tagasi Prantsusmaale. Kus veetis valdavalt aega absurdidraamat kirjutades. Absurd on ka «Ninasarvik», mis samas on poliitiline allegooria.
Unises Prantsuse väikelinnas, kus luuserid kohvikus aega surnuks löövad, tormab läbi linnakese tolmu üles keerutades ninasarvik. Nägemus? Tsirkusest plehku pannud? Ah, ei tea. Totrus nagunii. Unustame ära. Äkki deliirium. Joome edasi, joome nagunii.
Aga ninasarvik tuleb uuesti ja uuesti. Tormab läbi linna nagu viirastus, keerutab tolmu üles ja trambib kui pöörane. Kassike jääb jalgade alla, sureb, oi kui kahju. Kassimammat tuleb lohutada, aga mis sa teed. Ei lähe ju ninasarviku vastu. Ehk ninsarvik püütakse kuskil kinni ja enam peletis ei tule!
Ja üldse, kas see oli aafrika või india ninasarvik, kas ühe või kahe sarvega, ja kummal neist üldse on üks või kaks sarve? Ah? Oleme täpsed! Nii sumbub totaalne sotsiaalne jama kultuursesse dispuuti.
Muide, vene-juudi päritolu Jevgeni Švartsi «Draakon» (mida on samuti Eestis korduvalt lavale toodud) on samasugune totalitarismikriitika. Linnapeaks saab Draakon, mis tundub algul uskumatu, aga tasapisi saab selgeks, et Draakon polegi ainult paha, kuigi võib olla ohtlik, ja parem on teda karta ja talle alluda. Ehkki seda tükki peeti nõukavenes natsisaksa kriitikaks, oli publikule selge, et jutt käis totalitaarriikidest üleüldse, teiste hulgas stalini-venest.
Mu kamraad Tiit Lepiku mõte oli, et kas Eesti poliitmaastikul on praegu tegutsemas miski poolimaginaarne ninasarvik. Kes või mis see on, ta vihjet ei andnud. Küll aga lisas enda ja Toomas Raudami arutelu ChatGPT-ga teemal, mida võib Ionesco näidend tähendada ja kuidas asetuda tänasesse. ChatGPT paralleele loov analüüs oli üllatavalt hea. (Kuigi nüüd nähakse AI-s samuti võimalikku äriimpeerimide, establishmendi ja (totalittaar)riigi manipulatsiooniinstrumenti.)
On tunne, et ohtu poliitikas nähakse eri suundadest. Kelle jaoks on kommunistide ja varaste pesa Reformierakond, kelle jaoks on siinsed sotsid Rootsi sotside mahitatud ja kinni makstud pervomaaletoojad, kelle jaoks EKRE natsionaalsotsialistid, jne. Silte kleebitakse kiirelt ja hulgim. Kas meil on hiiliv Kremli mõjuagentide sfäär või hoopis trumpistide-lepenistide paremradikaalne vandenõu, või hoopis Ameerika pehmoliberite bideemeeste pussuvalitsus? Kas oleme totaalselt Brüsseli käpa all ja kuulekad orjad või lakume P… perset? Paranoiasid jagub rohkem kui seeni tänasel suvel. Mis teeb pisut lootusrikkaks. Sest kui nii palju libahunte karjas nähakse, siis äkki nähakse ära ka tõeline võsavillem.
Kanaarilind-kaevanduses-stiilis hädakellasid on kõlistatud varemgi, tõtt-öelda kogu aeg. 2015. aastal küsis Mari-Liis Lill parlamendi ees, mis on pildil valesti, ja püüdis selgitada, et kapis pole tonti. Ometi, kui järgnesid mitmesugused tervise- ja sõjakriisid, tuues Eesti majandusse kaasa jamad, meenus Lille jutust, et miski on pildil valesti. Ja kõigile tundus selge, et kapis siiski oli tont. Ja mitte süütu Vaasalinna väiketont ehk Karlsson.
Viimasel aastal on üles leitud vana kulunud teravmeelsus, et kui toas on elevant, siis ei ole suurt mõtet teha nägu, et toas elevanti ei ole. Või püüda eestlaslikult arvata, mida mõtleb elevant meist. Üritada pimedana kirjeldada elevandi osa, mida saad kombata, jalga või lonti – tabamata elevandi kogu suurust.
Teema paisus niivõrd, et õige mitme kooli trepikojaseintele maaliti suuri elevante. Ilmselt kooli juhtkonna initsiatiivil viitena, et kool on raharaskustes, elevant on toas, aga ministeerium keeldub nägemast. Las tuleb ja vaatab.
Eks neid elevante ja ninasarvikuid, ohte – toltalitarismi-, vägivalla-, despotismi- ja muid – on õhus paremateski perekondades ja igas riigis nagunii. Peab püüdma neid nähtavaks teha, neist rääkida. Aga kui mulli puhuda, läheb jutt igavaks ja keegi ei usu, ei kuula.
Ma ei mäleta, millal meie riigiisad poleks olnud pätid, vargad ja valetajad. Kui keegi jälle uudise letti laob, ajab haigutama. Kirik represseerib, manipuleerib ja varastab, vene õigeusu kirik veel rohkem. Pangad samuti. Kogu ärimaalim ja establishment. Riigikogu veab seanahka, valitsus koorib rahvalt naha maha, et endale jäätist osta, kunagi varastatud kümne miljoni eest olla ostetud kokku pool Itaaliat (nagu Zelenskõilgi). Aga mitte ainult! Liiguvad jutud sellestki, kuidas Mart Helme tegi soomust Moskva saatkonnas töötades, sai välisminnist kinga ja ostis mõisa. Ma ei tea Eestis poliitikut, kes poleks korrumpeerunud varas. Kõigil on ninasarvikumaskid kapis, kuigi me ei suuda neid alati näha. Kõik tahavad meid orjastada.
Paranoia on üldinimlik Juba prints Hamleti Taani riigis (näidendi autor võis olla Briti kuningakojast) oli miski mäda ja Meelis Kubits kirjutas Shakespeare'i (kelle autorsus on kaheldav) tsiteerides 2013. aastal artikli «Mis on mäda Eesti riigis?», mille võiks avaldada väikeste muudatustega ka täna, sest muutunud on vähe. Teemad olid siis: «Siim Kallasest saab Eesti president. Superministeeriumi ehitus sümboliseerib riigi ülbust ja prassimist. Estonian Airiga korraldatud eksperimendi eest peavad inimesed vastutama hakkama.»
Praegu lahkus meil hästi (20 000 kuus) teeninud Jan Olof Palmer kokkulepitust varem Nordica juhi kohalt pinsile ja võttis kaasa kopsaka hüvitise, jättes lennufirma maha miinustesse ja viies oma uude firmasse kaasa varem Nordica bilanssi kuulunud Skandinaavia lennud. Tegutses nagu varem Tero Taskila Estonian Airis. Kristen Michal kergitas teleuudistes õlgu. Minister ei tea, miks kõik läks nagu läks. Asja uuritakse ja uurimise eest makstakse omakorda keni kopikaid. Ehk siis sadu tuhandeid. Maksame, et teada saada, miks raha kaotasime, aga kas midagi teada saame, on kahtlane.
Kas oli elevant toas, kotermann või ninasarvik Nordicas? Justkui oli. Aga Michal ei tea ja Palmer salgab. Viimane on juba läinud, ei saa talt enam küsidagi. Plassipoolne lugu. Aga ega poodu majas nööri kvaliteedi üle arutlemine kuhugi vii.
Portugali Manuelile (kes, muide, pooldab kaht Portugali kommunistlikku parteid, sest seal on need ainsad, kes pole kohalikes omavalitsustes soomust teinud, aga see on Salazari totalitaarriigi järgses meelsuses mõistetav) juhtusin poetama hämaolukorrast Eesti poliitikas, kus justkui ninasarviku jälgi olla nähtud, aga läbi udu ei paista, kus põõsas elukas ennast peidab. «Ah, nii on see kogu Euroopa poliitikas,» lõi elutark Manuel käega. Ja meenutasime, kus riigis mis jamad kobrutavad. Kreekast Londoni ja Lissabonini. Ehk pisut lohutas. Äkki meie ninasarvik polegi kõige salakavalam, ahnem ja kurjem?
Või näeme ninasarvikut pisut kõverpeeglis? Rein Raud ütleb, et Toompeal on moraalsed värdjad (seepeale läheb sinna ametisse ta vend Mihkel), aga kui küsin, kas ja miks ta ise Toompeale ei lähe, et kas või haridusküsimstes mitme ülikooli professorina kaasa rääkida, ütleb Rein – ei. Nad on seal värdjad ja mina sinna midagi paremaks tegema ei lähe.
Pangandusmees ja rahandusspets Indrek Neivelt kritiseerib muudkui valitsust ja leiab, et pooled ametnikest tuleks lahti lasta, aga see tundub olevat kogu positiivne programm, et tuua riik välja alandatud majandusreitingust, mis toob kaasa kallimad laenud. Ärimehed Palts ja Neivelt soovitavad mitte koonerdada ja maksutõusedaga eelarvet tasakaalu ajada, vaid juurde laenata, sest laenukoormus pole suur, aga paraku pole me Saksamaa ja kallimad laenud ja laenuprotsendid lööks meid valusalt ja uuesti. Neid põeme ka praegu. (Mis ei tähenda, et pretendeeriksin majandusspetsidest ja iibekoordinaator Paltsist, kes soovib toetuste abil lapsi osta, targemaks.)
Ehk siis tonti, ninasarvikut, korruptsiooni, hiilivat kodanikukontrolli ja totalitarismi, rahva röövimist (aga mille nimel – kui valitsed paljaks röövitud rahvast, keda siis veel röövida?) nähakse eri kohtades ja eri nurkade alt. Kõverpeeglis võtab ninasarvik eri kujusid ja paistab eri nurkade alt eri värvi ja karva.
Aga Ionesco näitemäng totalitarimininasarvikust, keda Ionesco oli oma nahal tunda saanud – kuhu see jõuab? Kuidas lõppeb?
Näidendis hakkavad väikelinna inimesed järk-järgult muutuma ninasarvikuteks. Esmalt muutub nahk rohekaks ja otsaette tekib muhk, inimene mühatab ja vahel norsatab, trambib ringi ja sööstab etteaimamatus suunas. Käitub arusaamatut, ettearvamatult. Tundub ohtlik. Inimesi ei tee esialgu märkamagi. Ja ninasarvikutenagi on transformeerunud vahel eristatavad, nii et teame, milline endistest tuttavatest konkreetne möödatormav ninasarvik on.
Meenub ka Juhan Viidingu luuletus, kus ta märkab, et loomaäris on papagoipuuris papagoideks muutunud endised sõbrad. Kurb lugu – sõpradest on saanud papagoid, aga teha pole midagi.
Ionescol muutuvad algul ninasarvikuteks agressiivsemad, ülbemad ja enesekindlamad tüübid. Aga järk-järgult võib tranformeeruda ninasarvikuks mõni pehmo kaasajooksik või terava mõistusega sell, kes algul oli ninasarvikukriitiline. On arusaamatu, kas tegu on nakkava tõvega, pandeemiaga, või on tranformatsioon vabatahtlik, sest leidub inimesi, keda veetleb ninasarvikute naturaalne jõud, vaistlikult agressiivne käitumine, kambavaim.
Näidendi protagonist, kõiges ja iseendaski kahtlev humanist Beranger näeb, kuidas järk-järgult muutuvad ümberringi ninasarvikuteks sõbrad ja töökaaslased; lõpuks ühineb ninasarvikute kambaga – armeega – Beranger' kallim Daisy. Beranger jääb üksi ja kui vaatab vanu pilte endast ja sõpradest, võrdleb neid ninasarvikutega, hakkavad temalegi tunduma ninasarvikud vaprad, uhked ja ilusad. Korskamine ja trampimine, mida ta varem jälestas, võib tunduda omoodi muusika, laulu ja animaalse kambatantsuna. Seda enam, et ninasarvikute ringitormamisi saadavad uhked trompetihelid.
Kust võtab Beranger, et õigus on temal, kui püüab inimeseks jääda? Äkki võetaks tedagi kampa, ehk saaks temastki uhke ninasarvik? Aga sarv ei taha Beranger'l otsaette kasvada, pehme nahk ei muutu karmiks ja tugevaks. Samamoodi ta pehme loomus. Beranger mõistab, et temast ei saa ninasarvikut ka siis, kui ta tahab.
Siin on Ionesco nihilistlik paradoks. Viimane humanist ei jää inimeseks oma ideaalide ja inimlikkuse pärast; temas lihtsalt pole piisavalt robustset materjali, et totalitaarriik teda kasutaks ja omaks arvaks, et saada ninasarvikuks. Ta on liialt pehmo.
Kas ja kui palju on sarnast Eesti poliitikas? Küllap poliitikasse minek mõneti inimesi muudab. Sest seal on raske jääda delikaatseks ja viisakaks, tuleb õppida poliittehnoloogiaid, seista enda ja partei seisukohtade eest demagoogitsemiseni välja.
Ometi on vist poliitikul ja poliitikul vahe kuni lõpuni. Kohatisest eesmärgipärasest valetamisest ei pääse ilmselt keegi, sest vahel on tõde komplitseeritud ja seda ei ole võimalik lühidalt lahti seletada – ja vahel ühest, selget tõde polegi. Rääkida tuleb samas lihtsalt. Aga kui sa püüad oponendi seisukohti mõista, võid hakata neid pooldamagi, pole sul enam poliitikasse asja, oled pehmo.
Räägitakse, et poliitika on kompromisside kunst, aga kui vaadata tänast koalitsiooni ja opositsiooni, siis kas ikka on? Näis, kuis sügisel töö riigikogus jätkub. Või mis jätkub, kas mingi töö seal üldse algab. Sest kevadel läks aur pasunate peale, lauale trummeldamisele ja puldist räiguste pildumisele. Õhus on lubadused mööblit loopida ja eakas asespiiker aknast õue visata. Vahel pole selget tunnet, kas võrdlema peaks looma- või lasteaiaga. Kui naispoliitik nähvas oma saalikohalt teisele naispolitikule, kes parajasti puldis kõneles: «Idioot!», suutis kooliõpetajast poliitkolleeg vaid ehmunult pead pöörata ja ohata. Jah, koolipapana võid sa püüda klassi korrale kutsuda, aga parlamendis kolleegide keskel nii ei saa.
Aga, tõsi, mis viga literaadina oma ateljees viriseda! Nagu ütles kunagi Johnny B. Isotamm, kui teda Toompeale eesti asja ajama kutsuti: «Seal muutuksime ise samasugusteks.» Ehk siis demagoogideks, jutupauunikuteks, ebaviisakateks. Paksunahaliseks ja teisi mitte kuulates oma teed pidi edasi rühkivateks. Koerad hauguvad, karavan läheb edasi.


Komisjon ei jõudnud presidendi kantselei rahastamise skandaalis tõele lähemale   Rahandusminister Mart Võrklaeva ja presidendi kantselei direktori Peep Jahilo arusaamad sellest, kas presidendi sisenõunik Toomas Sildam sidus vestluses ministri ja kantsleriga kokku presidendi kantselei esitatud rahataotluse ja samal ajal riigikogus vastuvõetud seaduseelnõude väljakuulutamise, jäid riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjonis erinevaks, kuid tõe väljaselgitamine osutus samuti võimatuks, sest skandaali keskmes olevate vestluste juures ei ole olnud kolmandaid isikud.   Riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjon kogunes teisipäeval seoses sellega, et rahandusminister Mart Võrklaeva ja rahandusministeeriumi kantsleri Merike Saksa arusaama kohaselt sidus presidendi sisenõunik Toomas Sildam vestlustes seaduste paketi väljakuulutamise presidendi kantseleile raha eraldamise vajadusega. Võrklaev ütles istungil, et kohtus Peep Jahiloga mai alguses, mil viimane pöördus tema poole küsimusega, et presidendi kantseleil on plaanitust rohkem raha kulunud ja kas võiks teha lisarahataotluse. 15. mail saatis Jahilo ka samasisulise e-kirja. 19. mai õhtul helistas Võrklaeva sõnul talle Toomas Sildam ja rääkis, et riigikogus on hulk eelnõusid, millega on valitsusel ilmselt kiire, ja teisalt puudutas teemat, et presidendi kantselei on saatnud rahataotluse, uurides, mida Võrklaev sellest arvab ja kui kiiresti küsimuse lahendab. "Ma ei mäleta täpseid sõnu, aga selline vestlus. Ma vastasin, et kui eelnõu on riigikogus, on see juba riigikogu asi, minu arust on sul targem suhelda fraktsiooni juhiga /.../ Kui kõne lõpetasin, oli mul küsitav tunne, et mis oli selle kõne mõte. Miks helistada rahandusministrile riigikogu menetluses olevate eelnõude ja menetlustähtaegade osas, kui see on riigikogu teema," meenutas Võrklaev. Ta lisas, et head tunnet kõnest ei jäänud ja see jäi teda vaevama. 9. juunil sai rahandusminister enda sõnul telefonikõne ministeeriumi kantslerilt Merike Saksalt, kellel oli Sildamiga sarnane vestlus toimunud. "Talle jäi tugevalt tunne, et need kaks asja seoti. Minu eelnev kahtlus sai justkui kinnitust, võib ühe korra rääkida ja valesti aru saada, aga kui see on juhtunud teist korda? Selle aja jooksul saadeti mulle veel signaale Sildami poolt läbi teatud isikute," rääkis Võrklaev. Sellises olukorras pidas ta enda sõnul ainuõigeks jätta rahataotlus rahuldamata, sest Võrklaeva hinnangul polnuks reservitaotluse vastuvõtmine ja rahuldamine olnud korrektne käitumine. "Mind tugevalt häiris, et oli tunne, et kui ma nüüd rahuldan reservitaotluse, olen ma justkui astunud kokkuleppesse, mida on soovitud, et meie rahuldame taotluse ja president kuulutab seadused välja. Mina ei soovinud kuidagi sellise kokkuleppe osaliseks olla," ütles Võrklaev. "Ma ei tahtnud seadust rikkuda, sest sellisel juhul ma arvan, et oleksin rikkunud selgelt seadust." Nii andiski ta presidendi kantseleile teada, et kuna riigi rahaline seis on halb ja reservist tavaliselt majanduskulude jaoks raha ei anta, taotlust ei rahuldata. "See oli ametlik kiri, kus ma ka vastasin, aga muu osas, mis mind häiris, kõrvalvestlused, helistasin 21. juunil Peep Jahilole ja rääkisin kogu selle loo Peebule ära, et olen vastanud ametlikult, miks raha ei saa, ja räägin sulle ära ka selle, mis toimus paralleelselt ühe ametniku, Toomas Sildami poolt," kirjeldas ta. Jahilo vastas Võrklaeva sõnul, et mõistab olukorda ja selle teavitusega tõmbas minister teemale joone alla. Jahilo käitumisele tal etteheiteid ei olnud ja mõlemad mõistsid tema hinnangul probleemi tõsidust. "Minu arusaam oli, et sellest räägitakse edasi ka presidendile ja ka Toomas Sildamile, aga presidendi kantselei siseasjad pole minu asi," lisas Võrklaev. Valitsusse ta seda teemat ei viinud, kuid informeeris jutuajamistest peaminister kaja Kallast, ütles, et need olid häirivad ja kirjeldas, kuidas neile reageeris. Küsimusele, miks ei fikseerinud minister juhtunut kirjalikult kõrgeima põhiseadusliku institutsiooni tasemel, kui pidas seda nii tõsiseks, vastas Võrklaev, tema jaoks oli tegu moraalse probleemiga ja tal polnud arusaama, kas Sildam esindab kogu institutsiooni või on see tema isiklik tegevus.  Jahilo: lõõpiv sõnum võib jätta mulje tõsisest ettepanekust  Peep Jahilo andis komisjonile enda vaate juhtunule ja see oli Võrklaeva kirjeldatust teistsugune. Ta märkis, et samal ajal toimus kaks protsessi: üks oli raha taotlemine valitsuse reservist, millega tegeles tema, teine protsess puudutas aga riigikogus menetluses olevaid tundlikke eelnõusid, mille puhul oli küsimus, kas president jõuab need välja kuulutada enne 1. juulit. "Meie maja inimesed, kaasa arvatud Toomas Sildam, olid pidevas kontaktis nii rahandusministeeriumi kui riigikogu inimestega, et lihtsalt olla pidevas samasuguses infoväljas, tuvastada, kuidas ajakavaga on. Kuna kaks paralleelset protsessi toimus tõesti samal ajal, võis kellelegi jääda mulje, et need seotakse, kuna mõlemad otsad jooksid välja rahandusministeeriumisse ja Kadriorgu," sõnas Jahilo ja lisas, et lükkab kindlasti ümber väite, et neid seoti tingimuslikult. "Mõlemad protsessid toimusid üksteisest sõltumatult," kinnitas presidendi kantselei juht. Tema sõnul on probleem sõnumite mõistmises - kes saab asjast aru üht- ja kes teistmoodi. "Mõni sõnum on teinekord esitatud lõõpivas vormis, mis võib tekitada mulje, et tegu on tõsise ettepanekuga ja seda tõdes eilses intervjuus ka rahandusministeeriumi kantsler, et ei saanud aru, kas tegu on naljaga või seltskondliku vestlusega lõõpivas vormis, et meil on raske," rääkis Jahilo. Pärast rahandusministrilt saadud telefonikõnet, kus ta rääkis kuulujuttudest Sildami kohta, küsis Jahilo sisenõunikult, kas ta on midagi sellist teinud. "Sildam ütles, et jah, ta on rääkinud sellest, et meil on ühest küljest raha vaja, mis vastab täiesti tõele, aga Toomas Sildam kui sisenõunik ei tegele eelarve kokkupanemisega ega rahaküsimuste esitamisega. Sellega tegeleb kantselei juht ja teatud tingimustel pearaamatupidaja. Toomas võttis omaks, et võib-olla kasutas väljendeid selles seltskondlikus vestluses, mis võisid jätta kellelegi vale mulje," tõdes ta. Jahilo märkis, et tema ajas rahaküsimuste asju rahandusministeeriumiga, Sildam ja siseosakond tegelesid samal ajal ajakava kokkupanekuga, millal eelnõud valmis saavad ja kas need jõutakse enne suvepuhkust välja kuulutada, kuid Sildami enda selgituse kohaselt ei ole ta kindlasti neid tingimuslikus vormis sidunud. Ta lisas, et seaduste väljakuulutamine ei käi kokkulepete alusel. Kui riigikogu võtab vastu seaduse, mis tuleb ametlikult Kadriorgu, tegelevad sellega juristid, õigusnõunik ja president ise ning kui seadus vastab põhiseadusele, siis kuulutab president selle välja. "Võimalust, et oleks üldse tegemist kauplemisobjektiga, tegelikult ei eksisteeri. Siin on kokku seotud mingi teoreetiline võimalus kellegi peas negatiivsete arengute tingimustes ja tegelikkus. Tegelikkus ei käi sellisel moel, see ei ole võimalik," ütles Jahilo. Kõnealuses juhtumis ei ole tema hinnangul mingit seaduserikkumist või üldse rikkumist, sest tuginedes Sildami öeldule oli tegu mitteametlike, sõbralike ja lõõpivas toonis tehtud remarkidega. "See teema on rullunud ebameeldivalt suureks ja mul on tunne, et palju asju põhineb siin tunnetel ja arvamusel või arusaamisel mingite sõnumite retseptsioonist," sõnas ta. "See asi ei olnud niimoodi, nagu seda on näidatud, et toimus mingisugune mõjuga kauplemine, mida kindlasti ei saanud olla. Tegemist on natuke hägusa kommunikatsiooniga, et keegi ütles kusagil midagi, aga mismoodi, milline oli sõnastus, me keegi täpselt ei tea. Nende vestluste juures pole olnud kolmandaid kõrvu peale Sildami ja teise poole. Mina usun oma kantslei töötajat ja ilmselt niimoodi on."  Võrklaev ülejäänud teemaga seotud isikuid ei avalda  Riigieelarve kontrolli erikomisjoni juht Urmas Reinsalu küsis Mart Võrklaevalt, kes olid need ülejäänud isikud, kellelt ta enda sõnutsi signaale Sildami mõjutustegevuse kohta sai, kuid rahandusminister sellele otsesõnu ei vastanud. "Minuni jõudis see mitmest kohast, viidati Toomas Sildamiga vestlusele, et mulle antaks teada, et teil on eelnõude kiire, aga presidendil on ka rahamure," sõnas ta. "See ring on päris lai, aga seda võiks kommenteerida Toomas Sildam, sest tema teab täpselt, mida ta kellega rääkinud on." Ta lisas, et samasugune jutt, kus talle püüti saata sõnum, et presidendil on raha vähe ja eelnõudega on kiire, jõudis temani sellel ajavahemikul mitmeid kordi ja kõik ühest allikast ehk Sildami poolt. "Mina saan rääkida, mida olen ise kuulnud ja mis tunde ja arusaama see tekitas selle kõne mõttest, mis toimus reede õhtul väljaspool tööaega. Ja teine, mida on rääkinud kantsler Toomas Sildamiga ja tema kõne mulle ja tunnetus ja meie ühine otsus, et sellises olukorras ei ole kuidagi võimalik seda taotlust rahuldada," ütles Võrklaev, kellel tekkis enda sõnul tugev moraalne probleem. Ta tõdes, et osaliselt oli temani jõudud info Sildami räägitud jutust kuulujutu tasemel, kuid lisas, et jutt ja allikas on jäänud samaks. Konkreetsete näidetena on välja tuua ainult Võrklaeva ja kantsler Saksaga räägitu, ülejäänut nimetas minister taustafooniks. Küsimusele, kuidas juhtus nii, et Võrklaev teavitas Jahilot Sildami käitumisest, mida ei pidanud aktsepteeritavaks, 21. juunil, kuid avalikkuse ette jõudis teema 24 tundi pärast seda, kui president Alar Karis kritiseeris teravalt valitsuse kehtestatavat automaksu, vastas minister, et neid teemasid on täiesti kohatu siduda. "Minu pähe ei mahu, et nüüd on üks debatt ja keegi hakkaks sellepärast mingeid jutte levitama. Mulle helistas Postimehe ajakirjanik, küsis, kas on nii juhtunud ja ma ei saa öelda, et seda ei ole olnud, kui see on olnud," lausus ta ja kinnitas, et ajakirjaniku allikaid ta ei tea.  Holm: juhtum rõhutab vajadust rahastamise põhimõtteid muuta  Riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjoni liikmed kuulasid ära ka riigikontrolör Janar Holmi seisukoha ning Holm tõi välja, et kuna keegi pole nende vestluste juures olnud, ei taha ta lisada muljeid ja tundeid. Küll aga kinnitab praegune olukord teemat, mida on aastate jooksul räägitud: pole õige, et põhiseaduslike institutsioonide rahastamine saab olla sõltuv täitevvõimust. Ta tõi näiteks riigikontrolli olukorra. "Riigikontroll teostab kontrolli rahandusministeeriumi üle, aga seaduses on nõue, et peame igal aastal raha küsima. Kui kontrollija peab kontrollitavalt igal aastal raha küsima, võiks seda nimetada korruptiivseks situatsiooniks, aga Eestis on see seadusesse sisse kirjutatud," tõi Holm välja. Ta lisas, et ühtki probleemi pole tal seni sellega seoses olnud, aga olukord on siiski kummaline ja joon tuleks vahele tõmmata, et kaotada seosed põhifunktsioonide ja rahastamise vahel. Seetõttu tegi Holm ettepaneku olukord lahendada ja selleks pole hädavajalik isegi seadust muuta, vaid anda juba praegu otsustusõigus põhiseaduslike institutsioonide rahastamise osas riigikogu rahanduskomisjonile. Erikomisjoni esimees võttis teema kokku, öeldes, et tegelikult ei ole praeguses olukorras küsimused vastuseid piisavalt ja seega teeb ta ettepaneku, et komisjon arutelu jätkaks. "Selles informatsioonis muutus küsimus mulle segasemaks. Oleks väga ebakorrektne teha ühes või teises suunas järeldusi juhtumi üle," tõdes ta.    					Toimetaja:  Karin Koppel


Holm: põhiseaduslike institutsioonide eelarvet võiks hallata riigikoguTALLINN, 8. august, BNS – Riigikontrolör Janar Holm ütles teisipäeval riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungil hiljutise presidendi kantselei rahastuse küsimuse valguses, et põhiseaduslike institutsioonide eelarve võiks võimalike huvide konfliktide vältimiseks täitevvõimu haldusalast üle viia riigikogu pädevusse.
Möödunud nädalal kirjutas Postimees, et mais pöördus vabariigi presidendi kantselei juht Peep Jahilo rahandusministri poole ja küsis valitsuse reservist 360 000 eurot lisaraha, millele järgnesid vestlused ja telefonikõned, kus hakati väidetavalt kokku siduma presidendi kantselei esitatud rahataotlust ja samal ajal riigikogus vastuvõetud seaduseelnõude väljakuulutamist. Kas ja mis toimus oli ka teisipäevase erikomisjoni istungi teemaks.
Riigikontrolör ütles, et tema vaates tõstatab praegune juhtum taas ka varasemalt kerkinud küsimuse, kas sõltumatute põhiseaduslike institutsioonide rahastus saab olla sõltuv täitevvõimust. "Ma arvan, et see ei ole õige. Seda jagavad ja on jaganud ka teiste põhiseaduslike institutsioonide juhid," toonitas Holm. "Me oleme riigikohtu esimehe, õiguskantsleri, direktoritega riigikogu kantsleist ja presidendi kantseleist koos istunud ja oleme välja töötanud ettepanekuid ja meie hinnangul tuleks see sellisel viisil lahendada ära," lisas ta.
"Ma toon lihtsalt ka näiteks riigikontrolli näite. Riigikontoll teostab kontrolli, järelevalvet rahandusministeeriumi üle, aga seadusesse on kirjutatud nõue, et me peame iga aasta ka raha küsima minema. Kui kontrollija kontrollitavalt peab raha küsima igal aastal, siis tavaolukorras võiks seda nimetada korruptiivseks olukorraks. Eestis on see sellisel viisil seadusesse sisse kirjutatud," nentis Holm.
Riigikontrolöri vaates tuleks seega anda nende institutsioonide eelarvete üle otsustusõigus riigikogule. "See ei lahenda nüüd konkreetset vaidlust, aga see võiks olla selline pikaajaline vaade, kuidas selliseid olukordi lahendada," lisas ta.
Tallinna toimetus, +372 505 3628, majandus@bns.ee
Baltic News Service


Andre Hanimägi: Kadriorule makstakse kätte Eesti maine arveltKäiks justkui mäng, mille kaotajaks on selgelt Eesti.
Kas mäletate, kuidas 2019. aasta aprillist kuni 2021. jaanuari lõpuni oli Eesti maine Reformierakonnale eriti oluline, A ja O, millest pidid lähtuma kõik kõiges? Aastal 2023 on meil aga olukord, kus Eesti Vabariigi presidendi institutsioon ja selle usaldusväärsus on tõsise, kuid veel täiesti selgusetu ning tõendamata rünnaku all.
Kuidas saavad välismaa meedias kõlada pealkirjad, mis seostavad Kadriorgu sisuliselt väljapressimisega? Mis mulje jätab see mitte lihtsalt Eesti poliitikast, aga ka Eesti riigist meie välispartneritele, investoritele…?
Kas oleks tulnud vaikida? Süüdistus on piisavalt tõsine, et seda uurida ja lahtimõtestada. Küll aga on enam kui kummaline, et 9. juuni vestlus rahanduministeeriumi kantsleri Merike Saksa ja presidendi sisepoliitika nõuniku Toomas Sildamiga tuleb avalikuks pärast presidendi küllaltki kriitilist intervjuud valitsuse poliitika osas. Sisuliselt justkui muuseas sõnasõjas reformierakondlasest rahandusministriga selle üle, kuivõrd arusaadav ja põhjendatud on ikkagi kavandatav automaks.
Eesti Vabariigi presidendi institutsioon ja selle usaldusväärsus on tõsise, kuid veel täiesti selgusetu ning tõendamata rünnaku all.
Kui juhtunut oleks piisavalt tõsiseks peetud, oleks sellist käitumist, nagu Sildamile hetkel ette heidetakse, uuritud juba varasemalt. Olukord oleks saanud lahenduse ühel või teisel moel eeldatavasti siiski enne augustit, kuhu oleme praeguseks jõudnud.
Rahandusminister Mart Võrklaev pidanuks olema president Alar Karise ukse taga kohe pärast jutuajamist oma kantsleriga. See oli mäng, et oli keegi Kadriorust, kelle nime algul justkui öelda ei tahetud. Siis läks aja jooksul kartul nii kuumaks, et mõjuvõimuga kauplejale saadi jälile, mis on jätnud veidra mulje. Käiks justkui mäng.
Selle mängu kaotajaks on selgelt Eesti. Sõna-sõna vastu olukorras on raske näha, kes jääb peale. Juhul, kui täna teadaolevale midagi uut ei lisandu.
Küll aga on presidendi kantselei saanud vastu näppe ja fookus on automaksult ning muult liikunud sinna, kuhu see oleks võinud liikuda alles siis, kui oleks veidigi tehtud eeltööd ja võetud teineteist kas või telefoni otsa. Meedia vahendusel sellist tüli pidada – vot see on tõsine hoop Eesti mainele!


Holm: põhiseaduslike institutsioonide eelarvet võiks hallata riigikoguRiigikontrolör Janar Holm ütles teisipäeval riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungil hiljutise presidendi kantselei rahastuse küsimuse valguses, et põhiseaduslike institutsioonide eelarve võiks võimalike huvide konfliktide vältimiseks täitevvõimu haldusalast üle viia riigikogu pädevusse.
Riigikontrolör Janar Holm
Möödunud nädalal kirjutas Postimees, et mais pöördus vabariigi presidendi kantselei juht Peep Jahilo rahandusministri poole ja küsis valitsuse reservist 360 000 eurot lisaraha, millele järgnesid vestlused ja telefonikõned, kus hakati väidetavalt kokku siduma presidendi kantselei esitatud rahataotlust ja samal ajal riigikogus vastuvõetud seaduseelnõude väljakuulutamist. Kas ja mis toimus oli ka teisipäevase erikomisjoni istungi teemaks.
Riigikontrolör ütles, et tema vaates tõstatab praegune juhtum taas ka varasemalt kerkinud küsimuse, kas sõltumatute põhiseaduslike institutsioonide rahastus saab olla sõltuv täitevvõimust. "Ma arvan, et see ei ole õige. Seda jagavad ja on jaganud ka teiste põhiseaduslike institutsioonide juhid," toonitas Holm. "Me oleme riigikohtu esimehe, õiguskantsleri, direktoritega riigikogu kantsleist ja presidendi kantseleist koos istunud ja oleme välja töötanud ettepanekuid ja meie hinnangul tuleks see sellisel viisil lahendada ära," lisas ta.
"Ma toon lihtsalt ka näiteks riigikontrolli näite. Riigikontoll teostab kontrolli, järelevalvet rahandusministeeriumi üle, aga seadusesse on kirjutatud nõue, et me peame iga aasta ka raha küsima minema. Kui kontrollija kontrollitavalt peab raha küsima igal aastal, siis tavaolukorras võiks seda nimetada korruptiivseks olukorraks. Eestis on see sellisel viisil seadusesse sisse kirjutatud," nentis Holm.
Riigikontrolöri vaates tuleks seega anda nende institutsioonide eelarvete üle otsustusõigus riigikogule. "See ei lahenda nüüd konkreetset vaidlust, aga see võiks olla selline pikaajaline vaade, kuidas selliseid olukordi lahendada," lisas ta.


(: ) kivisildniku luulukontroll: seltsimees Sildam suvatses naljatadaMiks seltsimees Sildam suvatses naljatada ja miks näitleja DiCaprio vaatab ainult kuni 25-aastaseid naisi? Tavaliselt on põhjuseks kliima ja putinistid, mis ka ei juhtuks. Kas kliima on vahepeal kuskile ära kadunud? Ehk on pikk kovid? Tavaliselt on pikk kovid.
Luulukontroll on eriti tagurlik meediakriitika žanr, mille viljeleja ei suuda enam vaikides välja kannatada peavoolumeedia kinnisideid, sundmõtteid ja haiglaseid luuluprojekte. Meediaeetika kohustab ajakirjanikke ja muid avalikus ruumis sõna võtvaid isikuid püüdlema tõe poole. Luulud ei ole tõde.
Luul on Wikipeedia definitsiooni järgi „haiguslik (väär), veendumuslik ja kriitikale allumatu mõtlemishäire." Meditsiinilise luulu omadused on järgmised:
Haiguslik (väär) – ilmselgelt tõele mittevastav. Näiteks haige räägib, et tema eksistentsi ohustab verejanuline kliimasoojendajate jõuk. Veendumuslik – haige mitte ei avalda arvamust, vaid esitab oma mõtteid kui tõeseid fakte. Haige on veendunud, et kurjategijad kliimat soojendavad.Kriitikale allumatu – ratsionaalsed seletused ei kummuta haige veendumust.
Luulukriitika ei ole meditsiiniline instants, siin ei ravita kedagi, tasuta diagnoosi ei anta, kuid vajadusel antakse soovitus pöörduda perearsti või apteekri poole.
A. Stalinistlikus stiilis sadistlik huumor ehk kgbist Sildam suvates naljatada
Võõrvõimu vägivalla võikad sümbolid püsivad visalt meie avalikus ruumis ja aukohal, ajupestud küüditaja Smuuli bareljeef kirjanike maja seinal ja sm Sildam – monument lihas ja veres – presidendi kantselei kõrges ametis. Sildam oli KGB agent, seda kinnitavad nii Klandorf kui ka teised.
Oleme jõudnud väga huvitava, kroonilise ja skisofreenilise haigusjuhtumi juurde. Sildam vabariigi presidendi teenistuses ja mitte esimest korda, see on iseendast hullumeelne ja enesehävituslik olukord. Mida peavad arvama ausad ja moraalsed kodanikud presidendit ja riigist, kes töötavad koos inimvaenuliku ja kuritegeliku režiimi nuhiga?
Meil kiusatakse taga muusikud ja tennisiste, kes Venemaaga ja venelastega oma erialaseid asju ajavad, kui ei tee poliitilisi avaldusi ega toeta massimõrvu. Keelatakse ära Iisraeli kodaniku Soosteri näitus, sest ta on Venemaa eestlase poeg. Ja samal ajal pesitseb presidendi kantseleis agent Sildam.
Vastik ja mõistusevastane olukord on läinud aga veel võikamaks, lahti on rullunud kärarikas skandaal, kus valitsus süüdistab presidenti väljapressimises, a la anna raha, siis kuulutan seaduse välja. Presidendi kantselei ajab aga kõik Sildami kaela ja kinnitab, et seltsimees tegi nalja.
Fakt on aga see, et president on küll vastikud seadused välja kuulutanud, aga raha pole talle antud, ei talle endale ega ka tema kantseleile. Seega seisab süüdistus mu meelest enam kui nõrgal jalal. Usuksin Võrklaeva, kui mõni seadus oleks jäänud välja kuulutamata. Pigem on tegu karistusega automaksu kallal vingumise pärast. President aga ajab ka vahel selget juttu. Ütle veel korra midagi mõistlikku ja kiidan.
Kõige tõenäolisem on variant, et president ähvardab väljuda süvariigi kontrolli alt, hakkab ootamatult mingit rahvameelsest juttu ajama ja selle eest virutatakse talle nõrka kohta – see koht on mõistagi kagebiit Sildam. Keegi ei saa sind aga vana nuhi pärast alandada, kui sa ise endale seda nuhtlust kaela ei võta.
Oleks ma president, ma pressiks ka raha välja ja mitte vähe, on selline traditsioon, kuskilt salapaberitest tuli kunagi välja, et Ilves kurtis Ameerika saatkonnas väikest palka ja rasket elu. Oh häda, ei kannata välja, viletsus on üle mõistuse. Omadelt küsida on ikka kuidagi viisakam, eriti kui ise ei küsi ja alluvad teevad veel nn nalja ka. Vähemasti on lõbus.
Juba Stalin ise oli sadistliku huumori maailmameister, näiteid tuuakase virnade viisi, küllap on ka Sildam luurekoolitusel õpetatud suure juhi stiilis kildu rebima. Või oli suurest juhist vaimustuses ja õppis ise naljakunsti kätte. Kes teab. Pigem on siiski tegu hädavale ja vassimisega, pole see Sildam mingi tuntud koomik.
Tore skandaal, raviv. Oma jao saab kasutu president, täiega saab vana nuhk ja eks oma alatu näo paljastab ka ministrite süvariiklaste bande, kes oma vastased halastamatult, otsitud ettekäänel, karistab, kui nad peajoonest sammu paremale, see tähendab rahva poole astuvad. Ootame huviga arenguid ja jälgime teiste agentide tegemisi, nalja saab.
Soojendage madusid rinnal, ussimürk on tasuta. Rahvameditsiin on ikka parem kui sundsüstimine. Ehk aitab ka vaimunõtruse vastu, abi on väga vaja.
B. USA meedia tõi kliimaärevushäire all kannatavatele inimestele appi kliimapsühholoogia terapeudi
"Vanglaplaneet" toob lugejateni huvitava ja väga tervendava arengu liitlase psühhiaatriamaastikult. Osundan: "Eelmisel nädalal tõi PBS NewsHour "kliimaärevushäire" all kannatavatele inimestele appi terapeudi.
Saatejuht John Yang tutvustas vaatajatele kliimapsühholoogia terapeut Leslie Davenporti, märkides: "Sel suvel kogevad miljonid ameeriklased omal nahal kliimamuutuste mõju. Kolmekohalised temperatuurid päevade kaupa, rekordilised metsatulekahjud, mis saastavad õhku, ookeanide soojenemine jne…""
Yang on ilmselgelt eksiteel, ehkki kliimaärevus on levinud ja paha haigus, ei ole selles midagi tegemist ei ilmastikuolude ega kliimaga. See vaimuhaigus on ilmselgelt inimtekkeline, kliimapaanika ja kliimahüsteeria meedias viivad nõrgema ajuehitusega ja lihtsameelemad isikud närvivapustuse äärele.
Kui uudistekanalid ja vastutustundetud teadlased ei ajaks haiget plära, siis ei läheks ka poolullukesed päris segi omadega. Hea näide on luulude all kannatav lapsuke Thunberg, kes kuulutas ette maailma lõppu, mis pidi juhtuma möödunud juuni 21. päeval. Teadus oli, kliimamudel oli, kisa ja kära oli, aga inimkonda ei pühitud maa pealt. Oli vaimne tasakaalutus. Ravi ei olnud.
Kliimavaimuhaigust ei oleks, kui seda meelega ja vastutustundetult ei tekitataks. Aga teda tekitatakse ja juba oleme jõudnud ÜRO andmetel globaalse keemise epohhi. Kui see nii oleks, siis poleks supi keetmiseks vaja tuld pliidi alla teha, keeks kliima mõjul ise. No ei kee. Katsetage kui soovite – vesi potti, pott aknalauale, mingit keemist ei ole.
Kliimahüsteeriale ja paanikale keeratakse aina vinti peale, seega ei jää muud üle, kui kogu seda hullumeelset keemist lihtsalt ignoreerida. Ei kee ja kõik. See teadmine võiks rahustada. Ja kui keeks, siis poleks üldse probleemi, me oleksime juba ära keenud nagu kartulid. Ooken keeks, jõed ja järved ja lahesopid keeksid. Müüdaks ainult hõõgveini.
Psühhiaatri teenuseid vajavad eelkõige teadlased, ajakirjanikud ja poliitikud, mitte niivõrd nende ohvrid. Kui eksperthüsteerikud terveks ravida, tervenevad ka inimtekkeliselt hulluks aetud lihtkodanikud. Lolluse ja propaganda ignoreerimine on vaimse tervise vundament. Ei kuula, ei vaata, ei usu ja aju on korras ning tuju hea.
Invakategooria: Miks Leonardo DiCaprio vaatab ainult kuni 25-aastaseid naisi?
Postimees annab teada: "Näitleja läks eelmisel aastal lahku oma kauaaegsest tüdruksõbrast, modellist ja näitlejannast Camila Morrone'ist vaid paar kuud pärast naise 25-aastaseks saamist. Paar oli koos olnud alates 2018. aastast, mil Morrone oli 20-aastane, kuid juunis lähenedes oma 25. sünnipäevale, hakkasid inimesed Internetis naljatlema, et peaegi nende suhe puruneb pärast naise 25. aastaks saamist. Selgub, et neil oli ka õigus."
Vot on keeruline küsimus, midagi ei saa aru, ajakirjandus ei suuda asja tuumani tungida. Tavaliselt on põhjuseks kliima ja putinistid, mis ka ei juhtuks. Kas siis kliima on vahepeal kuskile ära kadunud? Ehk on pikk kovid? Tavaliselt on pikk kovid.
No ei tea. Üldse peaks iga endast lugupidav progressiivne härrasmees hoopis poisse vaatama. Kuidas saab selline rikas, kuulus ja tark inimene olla nii hirmus seksuaaltagurlane? See asi tuleks enne kõike selgeks teha.
Ma julgen soovitada DiCaprio lockdowni. Näitlejaga on midagi kahtlast lahti, istud kodus ja küll kõik saab korda. Kodus istumine aitab ikka.


Ekvard Joakit: Kadriorg ja valitsus läksid tülli. Jälle. Ehk on see paratamatu?Liialt pähkleid nosinud oravad päästsid möödunud nädala lõpus valla kuulujutud, justkui tegeleks president Alar Karise sisenõunik Toomas Sildam väljapressimisega: anna meile raha, siis kuulutame maksuseadused välja!
Mida Sildam päriselt ütles? Nii rahandusministeeriumi kantsler Katrin Saks kui rahandusminister Mart Võrklaev on öelnud, et ühes ja samas vestluses oli juttu maksuseaduse muudatustest ja faktist, et kantseleil on rahaga kitsas käes.
Pigem võib siin näha Kadrioru ja rahandusministeeriumi halbade suhete kulminatsiooni kui tõsist pommimiskatset. Meenutame, et maksuseadused kuulutas president välja, kuid rahandusministeerium Kadriorgu rahapakke ei saatnud.
Lisaks tasub märkida, et presidendi võim on seadustega piiritletud. Ta ei saa oma suva järgi seadusi välja kuulutamata jätta. Nii radikaalse otsuse võib teha vaid juhul, kui riigikogu püüab vastu võtta midagi põhiseadusevastast. Sisenõunik Sildamil omakorda pole mingit pistmist kantselei eelarvega. Kui välja arvata fakt, et sealt makstakse talle iga kuu 3600 eurot palka.
Kentsakal kombel jõudsid Sildami vestlused leheveergudele mõned päevad pärast seda, kui rahandusministeerium pidi hakkama selgitama, miks praeguses julgeolekuolukorras presidendile välisvisiitideks raha ei anta. Jutt võimalikust huvide konfliktist sobis selleks hästi.
Reformierakonna võime kõike endale sobivalt meedias välja spinnida on suisa legendaarne. Sarnase oskusega saab ehk teistest parteidest uhkustada vaid EKRE, kuid nende manipulatsioonid piirduvad enamasti nurgataguste kanalitega, millel hoiavad pingsalt silma peal ainult EKRE toetajad.
Taavi Rõivase valitsuse lagunemise järel hakkas välismeedia usinalt kirjutama Keskerakonna koostööleppest Putini parteiga. Saateks oravate kommentaarid. Täiesti juhuslikult.
Samas peaksid poliitikud mõtlema, mida nad suust välja ajavad. Ka ajaloost võib leida näiteid, kus liiga uljalt suud pruukiv poliitik väljastab ninaalusest elundist vahtu, mille tõttu tuleb hiljem andeks paluda.
Nii juhtus näiteks Siim Kallasel, kes rääkis intervjuus, kuidas tal soovitati valitsusse pääsemiseks kokku leppida Margus Linnamäe ja Parvel Pruunsillaga, et nad annaksid Isamaale käsu: tehke Reformierakonnaga koalitsioon. Päev hiljem palus Kallas vabandust, sest läks spekulatsioonidega liiga hoogu.
Mõtlema ei peaks muidugi ainult poliitikud. Ka Toomas Sildam on kahtlemata piisavalt kogenud, et sääraseid skandaale vältida ja edaspidi sõnumid piisavalt selgelt edasi anda.
Kellele meeldb, kui talle pidevalt õpetatakse, kuidas oma tööd teha?
Et president ja võimupoliitikud üksteist ei armasta, pole midagi erakordset. Meenutame või Kersti Kaljulaidi ja EKREIKE valitsuse suhteid. Kaljulaid isegi ei püüdnud varjata, kuivõrd ta toonaste võimurite poliitikat jälestab. Vastaspool aga ei häbenenud omakorda igal võimalusel presidendile verbaalselt vastu vahtimist sõita.
Hästi ei saanud poliitikutega läbi ka Kaljulaidi ja Karise eelkäijad. Presidendi ametikohta on konflikt poliitikutega lausa sisse kirjutatud. Tal pole sisuliselt võimu ja ta tegeleb võimulolijatele moraali lugemisega. Kellele meeldb, kui talle pidevalt õpetatakse, kuidas oma tööd teha?
Iroonilisel kombel tuleb presidendil aga tagasivalimiseks poliitikutega hästi läbi saada. Lennart Meri seda ei suutnud, aga teda päästis tema roll ühiskonnas. Poliitikutel olnuks ääretult raske valijatele näkku vaadata ja öelda, et populaarne president saadeti kukele, sest ta oli võimuritele ebameeldiv.
Toomas Hendrik Ilves hoidis end esimesel ametiajal tagasi ja tegeles välispoliitikaga. Kodumaal hakkas ta piike ristama alles teisel viisaastal, kui presidendivalimistele enam mõtlema ei pidanud. Arnold Rüütel ja Kersti Kaljulaid piirdusidki ühe ametiajaga.
Milliseks kujuneb Karise saatus? Seda näitab aeg.


Kantsler vestlusest presidendi nõunikuga: tahan uskuda, et see oli räägitud rumalusest, mitte väljapressimise eesmärgilRahandusministeeriumi kantsler Merike Saks ütleb, et presidendi nõunik Toomas Sildam sidus eravestluses seaduste väljakuulutamise presidendi kantselei rahamurega. Sildam eitab seda aga resoluutselt.
Presidendi sisenõunik Toomas Sildam suhtles rahandusministeeriumi kantsleri Merike Saksaga 9. juunil kaitsepolitseiameti peadirektori lahkumisvastuvõtul kaitsepolitseis.
„Millest rahandusministeeriumi kantsleriga räägitakse? Muidugi rahast, ka presidendi kantselei eelarve murest. Aga jutuks oli samuti toonane sisepoliitiline seis parlamendis,“ meenutab Sildam.
Saks räägib, et vastas toona Sildamile, et valitsuse reservist ei pruugi presidendi kantselei lisaraha saada. Reserv on mõeldud ootamatute kulude katteks, aga kantselei soovis raha tegevuskuludeks.
„Ma ei suuda enam täpselt tsiteerida, aga kuidagi me sinna eelnõude paketi juurde jõudsime ja tekis seos, et kui presidendi kantseleil oleks rohkem rahalisi võimalusi, võiks ka eelnõude paketi menetlemine kiiremini toimuda. See ei tähendanud, et oleks seostatud, et väljakuulutamiseks oleks raha vaja. See oli piltlikult öeldud,“ ütleb Saks.
Saks lisab, et sel momendil hakkas tal piinlik: „Ütlesin ka, et Toomas, see läheb nüüd üle piiri. Mäletan seda, sest mainisin ka seda, et presidendil on ikkagi põhiseaduslikud piirid, millal saab jätta seaduse välja kuulutamata. Et neid kahte asja, millest räägime, sellisel viisil siduda ei saa. Sellega meie vestlus lõppes. Ebameeldiv oli. Minu jaoks see vestlus naljakas ei olnud ja mind tõsiselt häiris selline suhtumine.“
Sildam eitab aga igasugust seose tekitamist rahaprobleemi ja seaduseelnõude vahel: „Kindlasti ma ei pakkunud mingit tehingut, kus oleks kokku seotud presidendi kantselei eelarve ja seaduste välja kuulutamine.“
Sildam lisab, et ei tajunud kohapeal, et hoogne jutuajamine tundus Saksale ebamugav või kohatu nagu ta praegu tunnistab. „Eks pean edaspidi poliitikute ja ametnikega suheldes hoogu vähemaks võtma,“ nendib ta.
Saks ei mäleta enam täpselt, millal ta Sildamiga vestlusest rääkis rahandusminister Mart Võrklaevaga, kuid viimane oli öelnud, et ka temal on selline vestlus olnud. „Tõdesime mõlemad, et tegemist on väga häiriva olukorraga ja raha eraldamine sellises olukorras näeks väga kummaline välja. Tekiks seos, et oleme endale siis äkki seaduse ostnud,“ ütleb Saks.
Saksa jaoks sellega lugu lõppes. Kuni läinud reedel teema meediasse jõudis. Nii mõnigi poliitikavaatleja on osutanud, et skandaali puhkemise tagant paistavad Reformierakonna kõrvad. Kõigest päev varem, läinud neljapäeval kritiseeris president Alar Karis valitsuse kehtestatavat automaksu. Nüüd ei räägi enam keegi automaksust, kogu tähelepanu on presidendi kantseleil.
Artikli ilmumise ajastuse üle Saks ei spekuleeri ja kinnitab, et tema seda kuidagi ei initsieerinud. „Mul puudub ka igasugune motivatsioon seda teha. Miks peaksin tahtma riigiametnikuna presidendiga tüli norida?“ küsib ta.
Kuigi vestlus Sildamiga ületas Saksa jaoks teatud piire, ei pöördunud ta sellega ametivõimude poole. „Ma isegi ei tulnud selle peale. See lugu oli tõesti lihtsalt niivõrd piinlik. Lootsime, et see laheneb vaikselt ära. Tahan uskuda, et see oli räägitud rumalusest, mitte väljapressimise eesmärgil,“ sõnab Saks.
Presidendi institutsiooni rahastamise ja seaduste väljakuulutamise vaheliste seoste küsimust arutas teisipäeval ka riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjon.
Postimees kirjutas reedel, kuidas valitsuselt lisaraha küsinud – ja eitava vastuse saanud – presidendi kantselei sidus väidetavalt vestlustes ja telefonikõnedes rahataotluse samal ajal riigikogus vastuvõetavate seaduseelnõude väljakuulutamisega. Esmaspäeval sai avalikuks, et küsitavaid vestlusi pidas presidendi sisenõunik Toomas Sildam.


Aarne Seppel: kas Eesti riiki saab usaldada?Postimehe toimetaja Aarne Seppel tutvustab kahte morni näidet, kuidas riik andis sõna ja poliitikud selle tagasi võtsid.Küsimus Eesti riigi usaldamise kohta kõlab lolli ja retoorilisena. Sama hästi võiks küsida, kas mändi või päikest või mäge või merd saab usaldada. Parimgi riigiteadlane võib detailselt rääkida mõningatest aspektidest, aga mitte kogu riigist. Ligi nelikümmend protsenti kõigist Eesti elanikest saavad ütelda, et Eesti riik on kogu nende eluaja olemas olnud, nad ei teagi muud maailma. Ja napilt alla kuue protsendi on neid, kes veel peaksid mäletamata Eesti esimest iseseisvusperioodi.

Usaldusväärsuse skoor

Uuema aja Eesti kohta ei saa ütelda, et ta on olnud otseselt mõne poliitiku või erakonna nägu. Alati on olnud võimuliidud, alati on tehtud kompromisse. Hea näide on Reformierakond, mis tõrjuti võimult, sest on liiga kaua võimul olnud.
Veel neli-viis aastat tagasi oli poliitiline tabu samastada riik ametisoleva valitsusega.
Kas teate, mis erakond on olnud võimu juures pea sama kaua kui Reformierakond? Ja ometi ei heida Isamaale seda keegi ette.
Eesti riik ei ole ühegi poliitiku nägu ja see ongi hea. Tallinnal on praegugi Edgar Savisaare nägu, üritab praegune linnapea Mihhail Kõlvart, mis ta üritab, aga ikka lööb välja Savisaare aegne Tallinn. Pisut onupojapoliitikat, pisut korruptsiooni, üldiselt keskerakonnaroheline.
Riigikantselei tellitud avaliku arvamuse seireuuringu kohaselt on üldiselt Eestis rohkem inimesi, kes usaldavad peamisi institutsioone kui neid, kes ei usalda. Tõsi, nii riigikogu kui ka valitsuse usaldusväärsus kõigub positiivse skoori ääre peal, mõni kuu allpool, mõni kuu kõrgemal. See on mõõdetav usaldusväärsus, aga lisaks on ka tunnetuslik usaldus. Veel neli-viis aastat tagasi oli poliitiline tabu samastada riik ametisoleva valitsusega ja mõlemat liivakastiretoorikaga põhjata.
Ajad muutuvad, toon paar näidet.

Pensnsionireformiga trikitamine

Nõks rohkem kui kakskümmend aastat tagasi tegi Isamaaliidu, Reformierakonna ja Mõõdukate (praegused sotsiaaldemokraadid) pensionireformi. Kindlasti nad ei näinud kõike ette ja nii mõnigi kirja pandud punkt töötas pensionikogujate vastu ja oleks ju saanud nii mõndagi nutikamalt teha. Aga reformi põhiidee: inimesel on endal vastutus enda tuleviku pensioni osas, jõudis kohale. Esimese asjana tuleb ennast ise aidata, siis aitab ka riik.
Ei ole otseselt riigi süü, et teenust pakkuvad suured pangad reklaamikampaaniatega seitse korda vinti üle keerasid. Tänaseks paariastaatuses tollane suusasangar pensioni eest palmirannas kokteili limpsimas oli kujundina tugev, reaalsusega paraku kokkupuudet polnud. Suurem ämber oli teenustasudega puusse panemine ja seal on ka tulevikku vaadates palju parandamisruumi.
Inimesed siiski usaldasid riiki, kuidas muidu oleks vabatahtlikult teise sambaga liitunuid sadu tuhandeid. Võibolla olen naiivne, kuid mulle (veel reipalt paarkümmend aastat pensionieani) tundub, et pensionisüsteem on nii pika vinnaga asi, kus antud sõna peaks pidama. Isegi kui selle annab valitsus, mille liikmetest enamik enam poliitikas ei tegutse.
Ei taha isegi laskuda Isamaa pensionisüsteemi vabaks laskmise sisusse, sealgi tehti ju kompromisse ja oleks saanud veelgi radikaalsemalt. Siiski oli see pretsedent, kus sadu tuhandeid inimesi ja nende tulevikku puudutav otsus tehti pelgalt ühe erakonna poliitilise jõuõla tõttu. Teise samba vabatahtlikuks muutnud valitsuse teised partnerid ei hõisanud, aga võimulepe kohustas. Riik andis sõna ja siis ütles, et see ei olnudki tegelikult lubadus ega midagi.

Annan raha, võtan tagasi

Teine näide praegusemast ajast. Ja jällegi seotud Isamaaga, aga mitte ainult. Suure surma ja hammaste kriginaga seadustas meie armas Eesti riik eelmisel aastal paljulapseliste perede toetuse. Mitte just nii heldelt kui seda opositsioonis olles nõuti, aga siiski silmapaistvalt külluslikult.
Jällegi – mul puudub sisemine veendumus, kas see oli läbinisti hea või läbinisti paha. Kolmandad ja enamad lapsed ongi maru olulised, kuid nende toetamine ei väära kuidagi seda üheksakümnendate alguse lastevähesuse tiivalööki, mille lainetus jõudis sel aastal Eesti statistikasse. Ja jõuab veelgi.
Poleks paha kui poliitikud mõtleksid valimistsüklist kaugemale, neist enamike nimed ununevad paari aastaga.
Praegune sündide arvu kahanemine ei ole viimase kümne, isegi kahekümne aasta valitsuste kehva töö tagajärg. Võibolla saaks seda leevendada, aga mida vanemaks muutuvad esmasünnitajad, seda keerulisem on varem iseenesest tulnud esimeste laste saamine ja veelgi keerulisem on jõuda teiste ja kolmandateni. Uuringud näitavad, et esimeste laste üha hilisemas eas sünnitamine on peamiselt tingitud sobiva partneri puudumisest. Kindlustunne mängib ka rolli, aga mitte esimesena.
Igatahes andis Eesti riik seaduse näol lubaduse. Kalli, kuluka ja kindlasti mitte ideaalse, aga siiski lubaduse. Et siis napilt pool aastat hiljem ütelda: ääh, ma tegelikult ei tahtnudki seda, muudame ära. Lubatu võtame tagasi. Tõsi, mitte päris eelmise aasta tasemele, aga siiski.

Polariseerumine ühiskonnas

Kindlasti leiab iseseisvuse taastanud Eesti riigi ajaloost hulgaliselt juhtumeid, kus juba kehtestatud seaduseid on muudetud, tagasi võetud (meenub enne ülemaailmset finantskriisi vastu võetud ülihelde töölepinguseadus, mis muudeti kriisi tõttu juba enne jõustumist ära), kuid väga harva nii küüniliselt. Ei kujuta ette, miks see nii tehti. Kas Kaja Kallase küüned olid peaministritoolil samades aukudes, mis Jüri Ratas oli ette uuristanud või otsustati juba ette poliittehnoloogia kasuks.
EKRE toodud ja Isamaa õhutatud polariseerumine ühiskonnas saab selliste käikudega ainult hoogu juurde.
Poleks paha kui poliitikud mõtleksid valimistsüklist kaugemale, neist enamike nimed ununevad paari aastaga, aga nende tehtud lolluste mõju võib tunda olla ka aastakümnete pärast. Õnneks on Eesti riigis väga palju, mida usaldada, leidkem see üles.


Andre Hanimägi: Kadriorule makstakse kätte Eesti maine arveltKäiks justkui mäng, mille kaotajaks on selgelt Eesti. Kas mäletate, kuidas 2019. aasta aprillist kuni 2021. jaanuari lõpuni oli Eesti maine Reformierakonnale eriti oluline, A ja O, millest pidid lähtuma kõik kõiges? Aastal 2023 on meil aga olukord, kus Eesti Vabariigi presidendi institutsioon ja selle usaldusväärsus on tõsise, kuid veel täiesti selgusetu ning tõendamata rünnaku all.
Kuidas saavad välismaa meedias kõlada pealkirjad, mis seostavad Kadriorgu sisuliselt väljapressimisega? Mis mulje jätab see mitte lihtsalt Eesti poliitikast, aga ka Eesti riigist meie välispartneritele, investoritele…? Kas oleks tulnud vaikida?
Süüdistus on piisavalt tõsine, et seda uurida ja lahtimõtestada. Küll aga on enam kui kummaline, et 9. juuni vestlus rahanduministeeriumi kantsleri Merike Saksa ja presidendi sisepoliitika nõuniku Toomas Sildamiga tuleb avalikuks pärast presidendi küllaltki kriitilist intervjuud valitsuse poliitika osas. Sisuliselt justkui muuseas sõnasõjas reformierakondlasest rahandusministriga selle üle, kuivõrd arusaadav ja põhjendatud on ikkagi kavandatav automaks. Eesti Vabariigi presidendi institutsioon ja selle usaldusväärsus on tõsise, kuid veel täiesti selgusetu ning tõendamata rünnaku all.
Kui juhtunut oleks piisavalt tõsiseks peetud, oleks sellist käitumist, nagu Sildamile hetkel ette heidetakse, uuritud juba varasemalt. Olukord oleks saanud lahenduse ühel või teisel moel eeldatavasti siiski enne augustit, kuhu oleme praeguseks jõudnud. Rahandusminister Mart Võrklaev pidanuks olema president Alar Karise ukse taga kohe pärast jutuajamist oma kantsleriga. See oli mäng, et oli keegi Kadriorust, kelle nime algul justkui öelda ei tahetud. Siis läks aja jooksul kartul nii kuumaks, et mõjuvõimuga kauplejale saadi jälile, mis on jätnud veidra mulje. Käiks justkui mäng.
Selle mängu kaotajaks on selgelt Eesti. Sõna-sõna vastu olukorras on raske näha, kes jääb peale. Juhul, kui täna teadaolevale midagi uut ei lisandu. Küll aga on presidendi kantselei saanud vastu näppe ja fookus on automaksult ning muult liikunud sinna, kuhu see oleks võinud liikuda alles siis, kui oleks veidigi tehtud eeltööd ja võetud teineteist kas või telefoni otsa. Meedia vahendusel sellist tüli pidada – vot see on tõsine hoop Eesti mainele!


Holm: põhiseaduslike asutuste eelarve üle peaks otsustama riigikogu   Sõltumatute põhiseaduslike institutsioonide eelarve üle peaks otsustama riigikogu, mitte valitsus, ütles riigikontrolör Janar Holm "Aktuaalsele kaamerale" antud intervjuus. Tema hinnangul on poliitikute seas praegu olemas valmisolek seda ka muuta.    Te osalesite täna riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungil. Kas see, mida me näeme, on Toomas Sildami kehvasti välja kukkunud nali või mõjutamiskatse, et presidendi kantseleile raha saada?  Ei mina ega keegi riigikontrollist selle vestluse juures kapo peahoones ei olnud, nii et ma ei tahaks siin lisada muljeid või tundeid, mis tundub selles vaidluses peamisel kohal. Eks seda peavad asjaosalised ise selgitama, mis täpselt toimus. Ja riigikogus töötab komisjon sellega ja ma loodan, et järgmisel korral, kui asjaosalised ise sinna tulevad, saavad nad seda selgitada.  Kui tõsise korruptsiooniriskina te põhiseaduslike institutsioonide rahalist sõltuvust täitevvõimust tajute?  Ma arvan, et sõltumatud põhiseaduslikud institutsioonid ei saa sõltuda valitsusest. Ja see ei ole minu seisukoht. Me oleme sellel teemal palju kordi rääkinud riigikohtu esimehe, õiguskantsleri, vabariigi presidendi kantselei juhi ja riigikogu kantselei juhiga, et see on meie hinnangul probleem. Ei ole võimalik ette kujutada olukorda, kus on võimalik sõltumatult töötada, olles sõltuvuses valitsuse otsustest. Seetõttu on meil ka ettepanek – ja mida minu meelest see antud juhtum toetab – viia see otsustusõigus sinna, kuhu ta peaks kuuluma ehk riigikogu peaks olema see, kes põhiseaduslike institutsioonide eelarve üle otsustab.  Iroonilisel kombel kontrollite teie rahandusministeeriumi ja samal ajal peate oma kantselei toimimiseks rahandusministrilt raha saama.  Minu meelest see on suurepärane näide sellest rollikonfliktist, kus tõepoolest riigikontroll igal aastal küsib ja peab seletama oma rahavajadust rahandusministeeriumile samal ajal ise seda auditeerides. Ma arvan, et tavapärases olukorras tundub see tõesti korruptiivsena, aga selline lahendus on meil seadusesse sisse kirjutatud.  Sellest on aastaid räägitud, aga miskipärast oleme ikka samas seisus. Mille taha see jääb? On meil vaja seaduseid muuta? Piisab lihtsalt poliitilisest tahtest, et päriselt see asi ära lahendada?  Mina usun, et valmidus selle üle otsustada on praegu olemas. Kui lugeda kas või rahandusministri enda partei (Reformierakonna) valimisprogrammi peatükki "Kindlates kätes demokraatia", on see selgelt kirjas, et põhiseaduslike institutsioonide eelarvet peaks otsustama riigikogu, et vältida sõltuvust valitsusest. See sõltuvus on sinna sisse kirjutatud, seda nähakse probleemina ja ma usun, et see tahtmine on olemas. Täna istungil kinnitas ka Eesti 200, et nad on valmis seda arutama ja ka sotsiaaldemokraadid on sellest rääkinud, kui rääkida koalitsioonist. Aga kindlasti on ka opositsioonis neid, kes leiavad, et see oleks mõistlik ja see otsustuskoht peaks olema riigikogus.    					Toimetaja:  Merili Nael    					Allikas:  "Aktuaalne kaamera"


Kriisist põhiseaduslike institutsioonide rahastamiselMais pöördus vabariigi presidendi kantselei juht Peep Jahilo rahandusministri poole ja küsis valitsuse reservist 360 000 eurot lisaraha, millele järgnesid vestlused ja telefonikõned, kus hakati väidetavalt kokku siduma presidendi kantselei esitatud rahataotlust ja samal ajal riigikogus vastuvõetud seaduseelnõude väljakuulutamist.Niimoodi kirjutas möödunud nädalal Postimees, ja needsamad küsimused olid eilse riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungi teemaks.
Jahilo ütles pärast komisjoni istungit Postimehele, et juba aasta esimestel kuudel oli selge, et hindade tõusu tõttu ei ole presidendi kantseleil kõiki kavandatud üritusi ja välisreise võimalik ette võtta. «Sellest tulenevalt sai olla kaks lahendust: leida raha juurde või jätta midagi tegemata,» nentis ta.
Proovides esimest varianti, kontakteerus ta otse rahandusministriga. «Ma ei küsinud siis raha, vaid tema arvamust, kas on üldse põhjust ametlikuks minna. Kui sain rahandusministrilt mõne nädala möödudes vastuseks, et lisaraha saada ei ole võimalik, hakkasime pead murdma, kuidas edasi hakkama saada,» meenutas Jahilo.

Palju ei saa kokku hoida

Nad võtsid kavad ette ning hakkasid kärpima. «Välisvisiitidest kaalusime ära jätta neid, mis kõige vähem riivavad meie välispoliitilisi prioriteete,» tõi ta näiteks. Üritused, mis olid varem läbi viidud suures mastaabis, kavandati tunduvalt tagasihoidlikemaks. «Aga niipea, kui on tegemist riigi välispoliitikaga seotud ettevõtmisega, ei saa suurt hinnaalandust teha, sest meil tuleb ikkagi käituda riigina,» nentis ta. Jahilo tõi välja, et vastavalt põhiseadusele esindab president Eestit välissuhtluses, mistõttu ei saa siin väga palju ka kokku hoida.
Presidendi sisenõuniku ja rahandusministeeriumi kantsleri suhtlusest tekkinud skandaali nimetas Jahilo kommunikatsiooniprobleemiks.
«President käis esimesel poolaastal kümme korda välisriikides, kuid eelmise aasta esimesel poolaastal käis kuusteist korda. President käib välisvisiitidel täpselt niipalju, kui on tarvis,» rõhutas Jahilo, lisades, et sellist rahvusvahelise julgeoleku olukorda, kui on praegu, ei ole meil olnud mitte kunagi.
Presidendi sisenõuniku ja rahandusministeeriumi kantsleri suhtlemisest tekkinud skandaali nimetas Jahilo kommunikatsiooniprobleemiks.
«Presidendi kantselei juht räägib eelarveküsimustes läbi rahandusministeeriumiga ja käib vajadusel valitsuse ees. Sisenõuniku ülesanne on suhelda poliitikutega ja ministeeriumidega sisepoliitilistel teemadel,» tõi Jahilo välja. Tema sõnul ei ole sisenõunikul mitte mingisugust võimalust sekkuda riigikogu vastuvõetud seaduste ja otsuste väljakuulutamisse, sest president saab lähtuda vaid oma õigustalituse ja õigusnõuniku ekspertiisidest ja soovitustest.
Jahilo on veendunud, et kui põhiseaduslikud institutsioonid (PI) on vastavalt põhiseadusele üksteisest sõltumatud, siis peaks see kindlasti peegelduma eelarvete koostamises.
Riigikontrolör Janar Holm ütles eilsel riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungil hiljutise presidendi kantselei rahastuse küsimuse valguses, et PI-de eelarve võiks võimalike huvide konfliktide vältimiseks täitevvõimu haldusalast üle viia riigikogu pädevusse.
Riigikontrolör ütles, et tema vaates tõstatab praegune juhtum taas ka varasemalt kerkinud küsimuse, kas sõltumatute põhiseaduslike institutsioonide rahastus saab olla sõltuv täitevvõimust. «Ma arvan, et see ei ole õige. Seda jagavad ja on jaganud ka PI-de juhid,» toonitas Holm. «Me oleme riigikohtu esimehe, õiguskantsleri, direktoritega riigikogu kantseleist ja presidendi kantseleist koos istunud, oleme välja töötanud ettepanekuid ja meie hinnangul tuleks see sellisel viisil ära lahendada,» lisas ta.
Ta tõi näiteks: «Riigikontroll teostab kontrolli, järelevalvet rahandusministeeriumi üle, aga seadusesse on kirjutatud nõue, et me peame iga aasta ka raha küsima minema. Kui kontrollija peab kontrollitavalt igal aastal raha küsima, siis tavaolukorras võiks seda nimetada korruptiivseks olukorraks. Eestis on see sellisel viisil seadusesse sisse kirjutatud.»

Otsus riigikogule

Riigikontrolöri arvates tuleks seega otsustusõigus nende institutsioonide eelarvete üle anda riigikogule. «See ei lahenda nüüd konkreetset vaidlust, aga see võiks olla selline pikaajaline vaade, kuidas selliseid olukordi lahendada,» lisas ta.
Ka Põhiseadusliku Assamblee liige Liia Hänni kinnitas Postimehele, et PI-de rahastamise korda tuleb nüüd kindlasti muuta. Hänni sõnul ei tegele riigikogu sellega praegu vajaliku põhjalikkusega. «Kui nüüd eelarve menetlemise korda muudetakse nii, et riigikogu süveneks konkreetsetesse teemadesse rohkem ja kui valitsus ei saaks liialt dikteerida eelarve läbirääkimisi, siis see oleks väga hea. Sest senise korra jätkudes on olemas oht põhiseaduslikule võimude tasakaalule,» nentis Hänni.
Presidendi kantselei ei tegele vaid vastuvõttude ja välissuhtluse korraldamisega, vaid ka haldusalas oleva Eesti Koostöökoguga.
Hänni tuletas meelde, et presidendi kantselei ei tegele vaid vastuvõttude ja välissuhtluse korraldamisega, vaid ka haldusalas oleva Eesti Koostöökoguga. «Sellel on suur roll kodanikuühiskonna toimimisel. Koostöökogu haldab rahvaalgatus.ee platvormi, mis leiab järjest aktiivsemat kasutamist. Selle platvormi tegijad on väga mures, et ka neil ei ole piisavalt raha, et areneda,» sõnas ta. Tema sõnul oleks väga suur kahju meie e-riigile, kui ainuke platvorm, mis teenindab kodanikke, saaks kahjustatud seetõttu, et presidendi kantselei eelarves ei ole selleks raha.


Nordica krahhi uskumatu lugu. Eksminister ei saanud aru, et lennukite ostmine tähendab ettevõtte laienemistViimastel aastatel Nordicas toimunut asub uurima erikontroll. See on tõsine samm. Varem on erikontrolli tehtud näiteks riigiettevõttes, kus esitati arveid seapõleti kasutamise eest, kuigi päriselt kärsalisi ei põletatud, ja korruptsioonikeerisesse sattunud Tallinna Sadamas.
Nordica hakkas kiiva kiskuma toonase majandus- ja kommunikatsiooniministri Taavi Aasa viimastel ametikuudel. Just siis tehti otsus, mis ettevõtte sügavale kahjumisse viis. Tema pole aga süüdi.
Kentsakal kombel minister lihtsalt ei saanud aru, et lisalennukite hankimine tähendab lennufirma kasvamist. „Rääkisime mõnest suuremast lennukist. Seal ei olnud juttu, et mingi äkiline allhangete laienemine töösse peaks minema,“ meenutab Aas.
Lihtne oleks öelda: minister oli turakas. Tema on süüdi. Tegelikult ei tohiks aga Aasale kurja pilguga otsa vaadata. Toonane majandus- ja kommunikatsiooniminister vastutas ka näiteks Elroni, Operaili ning Eleringi eest.
Iga terve mõistusega inimene saab aru, et ühelt ja samalt poliitikult ei saa eeldada korraga raudtee-, transiidi-, lennundus- ja elektrivõrguekspertiisi. Oleks tore, kui ta seda kõike mõistaks, aga selliseid poliitikuid võib Eestis parimal juhul ühe käe sõrmedel kokku lugeda. Halvemal juhul pole neid olemaski.
Aas esitas – sarnaselt kõikide teiste ministritega, kes viimastel aastatel Nordica eest vastutanud – omaniku esindajana soovid väga selgelt. Neid oli kaks. Lennufirma peab kasvama konservatiivselt ja saama hakkama enda rahaga. Ei mingit lisasüsti valitsuselt.
Et suurte lennukite ostmine on hea mõte, ütles Taavi Aasale toonane majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi, praegune kliimaministeeriumi lennundusosakonna juht Taivo Linnamägi. Just tema istus tänavu juuni alguseni ministeeriumi esindajana Nordica nõukogus.
Tegu on omamoodi paradoksiga. Poliitikud ei roni juba aastaid riigiettevõtete nõukogudesse, sest sellele vaadatakse viltu. Kui vähegi võimalik, saadetakse riigifirma käekäiku jälgima mõni tippametnik. Poliitiku otsused on avalikkuse kullipilgu all. Kui paned pange, kaotad hääli ega pääse enam võimule. Ametniku tööelu aga rahva arvamusest liialt ei sõltu. Korruptsiooniriski vähenemisega (hea!) koos hajub ka vastutus (halb!).
Linnamägi nendib Ekspressile, et otsust ei tehtud puusalt tulistades. Nõukogu oli uute suuremate lennukite hankimise puhul esiti üsna skeptiline: „Mulle tundus, et see (skepsis – EE) tuli juhatusele üllatusena.“
Nordica juht Jan Palmer suutis aga nõukogu ära veenda. Linnamägi meenutab, et neile toodud plaanid olid ääretult detailsed. Finantsülevaade oli korralik. Isegi esimene partner – Tez Tour – leiti kiiresti.
Nordica nõukogu esimehe David O’Brocki sõnul püüti uue ärisuunaga vähendada ka riski, kus suur osa Nordica sissetulekust sõltuks vaid ühest kliendist – SASist.
„Saan öelda, et riskid olid läbi mõeldud. Ei lennatud ummisjalu peale,“ ütleb Linnamägi. Kuid miks minister asjast õigesti aru ei saanud, Linnamägi ei mõista. Samas – ükski minister ei sekkunud Nordica äriotsustesse.
Omaniku esindajana võinuks ministrid seda teha, aga pigem oli nõukogu suhtlus nendega ühepoolne. Minister lihtsalt võttis info teadmiseks ja käske ei jaganud. Vahel esitasid ministrid küsimusi. Näiteks juhul, kui pidid valitsuses midagi selgitama.
Esialgu sujus kõik võrdlemisi hästi, leiab Linnamägi: „Kui vaadata eelmise majandusaasta tulemust, siis peale ei makstud.“
Seetõttu hindab endine Nordica nõukogu liige, et omaniku ootus – kasvada konservatiivselt – sai igati edukalt täidetud. Tõsi, Linnamägi näeb ka ise üht murekohta: „Konservatiivsus on muidugi hinnanguline. Kas uude ärisuunda sisenemine on konservatiivne ärimudel või mitte? Samas oligi see mõeldud vaid positiivse rahavoo olemasolul.“
A320 lennukite ostmine kiskus aga lõpuks kogu ettevõtte kiiva. Nordica tahtis saada vähemalt kümmet suurt lennukit. Poolteise aastaga on seni suudetud liisida kolm!
Lennundus on mahuäri. Üksik lennuk toodab peaaegu alati kahjumit. Piloote ei saa üht tüüpi lennukist teise ümber tõsta. See vajab koolitust. Või uusi piloote. Varuosad on igal lennukitüübil erinevad. Mida rohkem neid osta, seda odavamaks need muutuvad. Ühe lennuki hooldamine on ääretult kallis.
Ka juuli lõpus ametist lahkunud Palmer märkis 2013. aastal Postimehele – toona Estonian Airi juhina –, et lennuettevõte ei tohiks lennata eri lennukitega, sest see pole lihtsalt tulus.
Nüüd selgitab aga Palmer Õhtulehele, et Estonian Airil oli oluliselt vähem tiivulisi kui Nordical. Samas tunnistab, et ka praegu peaks Nordical olema vähemalt kümme A320 lennukit. Palmer usub, et see probleem laheneb: „See on kriitilise massi küsimus. Olen täiesti veendunud, et kahe-kolme aasta pärast on Nordical üle kümne A320 lennuki.“
Euroopas puhkes koroona järel lennundusbuum. Inimesed tahtsid taas reisida. Varjusurmas olnud sektor ärkas ellu. Väga kiiresti. Majanduseksperdid ütlevad, et kiire majanduskasv pole hea, sest lööb turul tasakaalu uppi. Sama kehtib ka kitsamas valdkonnas.
„Lennundussektoris napib piloote, stjuardesse, insenere, tehnikuid ja paljusid teisi töötajaid. See tekitab meeletud probleemid. Liisingufirmadelt lennukite saamine võtab kauem aega ja kui midagi katki läheb, tulevad varuosad kauem,“ tõdeb Palmer.
Lennundussektoris napib piloote, stjuardesse, insenere, tehnikuid ja paljusid teisi töötajaid. See tekitab meeletud probleemid.
Nordica pole oma muredes üksi. Lennukeid lihtsalt pole nii palju, kui neid vaja läheks. Lätlaste Air Baltic tellis juba aastaid tagasi kümneid uusi A220 õhusõidukeid. Nende saabumine võtab aga aega. Lisaks ilmnesid uuel mudelil kasvuraskused. Mõnel tiivulisel ei toiminud mootor nii, nagu peaks. Mootorite asendamine võtab aga samade tarneraskuste tõttu peaaegu aasta.
Seetõttu võivad lõunanaabrite lennufirmaga reisijad tänavugi suvel sattuda hoopis mõne allhankija lennule, kellelt Air Baltic viimases hädas teenust sisse ostab. Viimases hädas on käiku läinud suisa rumeenlaste Carpatairi üle 30 aasta vana Fokker 100. Lennuk, mille opereerimiskulud on moodsamate lennukitega võrreldes kosmilised.
Tänavu kevadel tuli erasektorist transpordi asekantsleriks Sander Salmu. Esimestel töönädalatel kohtus ta usinalt oma valdkonnas tegutsevate riigiettevõtete juhtidega. Mõistagi ka Nordica juhi Jan Palmeriga.
„Tema ütles, et eelmine aasta lõpetati kasumis ning sel aastal tegeletakse uute projektidega ja kõik läheb plaanipäraselt,“ ütleb Salmu. Saabuvast krahhist ei saanud värske riigiametnik ühtegi märki.
Miks?
Salmu tõdeb, et talle antud ülevaade polnud väga detailne. Samas olla see mõistetav: „Ega asekantsleri amet ei tähenda seda, et mulle võiks rääkida ärisaladusi ja ma kõikidele andmetele piiramatult ligi pääseksin.“
Koostöö Palmeriga võtab kukalt kratsima ka Aasa. Pika ohke järel otsustab keskerakondlane siiski diplomaatiliseks jääda: „Ma ei ütleks, et meil mingeid probleeme oli.“
Õige pea avanes Salmul aga võimalus riigi lennundusärisse jõulisemalt sisse vaadata. 1. juunil sai ta Linnamäe asemel Nordica nõukogu liikmeks. Asekantsler viitab, et ühtegi vandenõud siit otsida ei tasu. Nordica nõukogu liikme ametiaeg kestab kolm aastat ja Linnamäel sai see juba teist korda täis. Riigiettevõtetes on tava, et üks nõukogu liige ei istu seal üle kahe ametiaja.
Just asekantsleri nõukokku saatmine oli igati loogiline, sest riik valmistus lennundusäri erastamiseks ja asekantsleril on mahamüümiseks vajalike ettevalmistuste tegemine nõukogus olles lihtsam.
Juba Nordicast vabanemiseks valmistunud Salmu ja kliimaminister Kristen Michal said aga juulis šoki. Varem oli teada, et Nordica jäi esimeses kvartalis enam kui kolme miljoni euroga kahjumisse. See oli halb uudis, aga mitte katastroofiline. Finantsplaanides arvestatigi, et kevadtalvel võib Nordica mõne miljoni kahjumit toota.
Nüüd aga teatas lennufirma finantsjuht Eteri Harring nõukogule, et ka mais ja juunis läks kõik täitsa võssa. Kindlasti tulu tooma pidanud teine kvartal oli tegelikult veel hullem kui esimene! Nüüd saadi kolme kuuga kahjumit neli miljonit eurot.
Mis Nordicas täpselt valesti läks, peab välja selgitama riigi palgatav erikontroll. Sellist sammu ei astuta kunagi vaid kahjumi tõttu. Seda kinnitab ka eksminister Aas.
Varem on riigiettevõttes erikontroll tehtud näiteks seoses Tallinna Sadama korruptsioonikaasusega või põllumajandusministeeriumi äriühinguga, mis esitas seakatkus kärsaliste põletamise eest arveid, kuigi tegelikult põletit ei kasutanud.
Ehk siis: ministeeriumil on kahtlus, et Nordicas tehti midagi, mis äriseadustiku järgi pole lubatud. Näiteks vilistati omaniku ootustele. Või esitati valeandmeid. Või hoiti teadlikult infot kinni.
„Meil ei ole kahtlused. Meil on küsimused,“ rõhutab Salmu. „Me ei saa aru, kuidas lumepalliefekt nii kiiresti nii suureks läks. Juunis oli teadmine, et kõik läheb hästi. Juuliks oli aga pilt kardinaalselt muutunud. Tahame aru saada, kus tekkis infolõtk.“
Et nõukogu oleks omaniku esindaja (loe: ministri) eest infot varjanud, ministeeriumis ei usuta. Pigem tahetakse vastust küsimusele, ega lennufirma juht Jan Palmer pahatahtlikult nõukogule valeandmeid ei esitanud. Nõukogu puhul tahetakse aga kliimaministeeriumis Suur-Ameerika tänaval teada, ega nad äriplaani kohta olulisi küsimusi pärimata ei jätnud.
Kas Palmer on valmis vanduma, et Nordica juhatus ei ilustanud infot, mis anti nõukogule ning ministeeriumile? „Ei kommenteeri.“
Kas Palmer on valmis vanduma, et Nordica juhatus ei ilustanud infot, mida anti nõukogule ja ministeeriumile?
„Ei kommenteeri,“ vastab ta. Siiski rõhutab endine juht, et juhatus andis iga kuu nõukogule üle väga põhjaliku raporti.
On aga üks konks. Tõenäoliselt erikontroll Jan Palmerilt midagi küsida ei saa. Ega näiteks Palmeri meilivahetusi vaadata. See viiakse läbi vaid ettevõtte majandustulemuste, nõukogu protokollide, memode ja lepingute põhjal.
„Neil ei ole mingit ülekuulamisõigust,“ nendib Salmu. Erikontrolli esialgsed tulemused peaksid selguma juba septembri lõpuks. Kliimaministeeriumis lubatakse, et nad ei pista neid sügavale sahtlipõhja, vaid esitlevad ka avalikkusele.
Kliimaminister Kristen Michali sõnul ei kavatse riik Nordicale raha juurde anda. Kui asi läheb hapuks, müüakse maha ainult Transpordi Varahaldus. Ettevõte, millele kuuluvad Nordica lennukid ja mis jäi kahjumisse vaid kõige pingelisemal koroona-aastal.
Salmu ütleb, et Nordical on armuaega kuus kuud. Veebruariks peab olema selge, kas nad jäävad ellu või mitte. „Kui Nordicat ei õnnestu kasumlikuks pöörata, pole meil mõtet neid lennukeid hoida.“
Ultimaatum aga ei tähenda, et Nordica peaks tuleva aasta jaanuaris ja veebruaris kasumit teenima. Pigem tahab riik näha, et nad suudavad äriplaani täita ja see annab kevadeks-suveks lootust. „Peame olema veendunud, et Nordica on kasumlik ettevõte ja vajalikud muudatused on ära tehtud,“ sõnab Salmu.
Riiklikku lennufirmat tuli päästma hollandlane Remco Althuis. Esialgu lubab ta Ekspressile intervjuu anda, kuid mõned tunnid hiljem teatab Nordica pressiesindaja Airi Kaunissaare, et selleks pole siiski aega ning küsimused tuleks saata kirjalikult.
Need jäävad aga vastuseta. Tähtajaks saabub vaid Kaunissaare lakooniline teade: „Remco ütles, et keskendub oma praegusele tööle ega anna kommentaare.“
Ekspress avaldab küsimused, mis Nordica uuel juhil vastamata jäid.
Lõpetame aga positiivsel noodil. Nordica olulisim klient SAS jäi tänavu juunis esimest korda alates 2019. aastast kasumisse. Vahepeal pankroti veerel kõikunud lennuettevõtte kohal on nüüd taevas mõnevõrra pilvitum, mis meeldib kahtlemata ka Nordica juhtidele.
Mis juhtus Nordica nõukogu esimehel Saaremaal?


Kriisist põhiseaduslike institutsiooniderahastamiselMais pöördus vabariigi presidendi kantselei juht Peep Jahilo rahandusministri poole ja küsis valitsuse reservist 360 000 eurot lisaraha, millele järgnesid vestlused ja telefonikõned, kus hakati väidetavalt kokku siduma presidendi kantselei esitatud rahataotlust ja samal ajal riigikogus vastuvõetud seaduseelnõude väljakuulutamist.Niimoodi kirjutas möödunud nädalal Postimees, ja needsamad küsimused olid eilse riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungi teemaks.Jahilo ütles pärast komisjoni istungit Postimehele, et juba aasta esimestel kuudel oli selge, et hindade tõusu tõttu ei ole presidendi kantseleil võimalik kõiki kavandatud üritusi ja välisreise ette võtta. «Sellest tulenevalt sai olla kaks lahendust: leida raha juurde või jätta midagi tegemata,» nentis ta.Proovides esimest varianti, kontakteerus ta otse rahandusministriga. «Ma ei küsinud siis raha, vaid tema arvamust, kas on üldse põhjust ametlikuks minna. Kui sain rahandusministrilt mõne nädala möödudes vastuseks, et lisaraha saada ei ole võimalik, hakkasime pead murdma, kuidas edasi hakkama saada,» meenutas Jahilo.Palju ei saa kokku hoidaNad võtsid kavad ette ning hakkasid kärpima. «Välisvisiitidest kaalusime ära jätta neid, mis kõige vähem riivavad meie välispoliitilisi prioriteete,» tõi ta näiteks. Üritused, mis olid varem läbi viidud suures mastaabis, kavandati tunduvalt tagasihoidlikumaks. «Aga niipea, kui on tegemist riigi välispoliitikaga seotud ettevõtmisega, ei saa suurt hinnaalandust teha, sest meil tuleb ikkagi käituda riigina,» nentis ta. Jahilo tõi välja, et vastavalt põhiseadusele esindab president Eestit välissuhtluses, mistõttu ei saa siin väga palju ka kokku hoida.«President käis esimesel poolaastal kümme korda välisriikides, kuid eelmise aasta esimesel poolaastal käis kuusteist korda. President käib välisvisiitidel täpselt niipalju, kui on tarvis,» rõhutas Jahilo, lisades, et sellist rahvusvahelise julgeoleku olukorda, kui on praegu, ei ole meil olnud mitte kunagi.Presidendi sisenõuniku ja rahandusministeeriumi kantsleri suhtlemisest tekkinud skandaali nimetas Jahilo kommunikatsiooniprobleemiks.«Presidendi kantselei juht räägib eelarveküsimustes läbi rahandusministeeriumiga ja käib vajadusel valitsuse ees. Sisenõuniku ülesanne on suhelda poliitikutega ja ministeeriumidega sisepoliitilistel teemadel,» tõi Jahilo välja. Tema sõnul ei ole sisenõunikul mitte mingisugust võimalust sekkuda riigikogu vastuvõetud seaduste ja otsuste väljakuulutamisse, sest president saab lähtuda vaid oma õigustalituse ja õigusnõuniku ekspertiisidest ja soovitustest.Jahilo on veendunud, et kui põhiseaduslikud institutsioonid (PI) on vastavalt põhiseadusele üksteisest sõltumatud, siis peaks see kindlasti peegelduma eelarvete koostamises.Riigikontrolör Janar Hõlm ütles eilsel riigieelarve kontrolli erikomisjoni istungil hiljutise presidendi kantselei rahastuse küsimuse valguses, et PI-de eelarve võiks võimalike huvide konfliktide vältimiseks täitevvõimu haldusalast üle viia riigikogu pädevusse.Riigikontrolör ütles, et tema vaates tõstatab praegune juhtum taas ka varem kerkinud küsimuse, kas sõltumatute põhiseaduslike institutsioonide rahastus saab olla sõltuv täitevvõimust. «Ma arvan, et see ei ole õige. Seda jagavad ja on jaganud ka PI-de juhid,» toonitas Holm. «Me oleme riigikohtu esimehe, õiguskantsleri, direktoritega riigikogu kantseleist ja presidendi kantseleist koos istunud, oleme välja töötanud ettepanekuid ja meie hinnangul tuleks see sellisel viisil ära lahendada,» lisas ta.Ta tõi näiteks: «Riigikontroll teostab kontrolli, järelevalvet rahandusministeeriumi üle, aga seadusesse on kirjutatud nõue, et me peame iga aasta ka raha küsima minema. Kui kontrollija peab kontrollitavalt igal aastal raha küsima, siis tavaolukorras võiks seda nimetada korruptiivseks olukorraks. Eestis on see sellisel viisil seadusesse sisse kirjutatud.»Otsus riigikoguleRiigikontrolöri arvates tuleks seega otsustusõigus nende institutsioonide eelarvete üle anda riigikogule. «See ei lahenda nüüd konkreetset vaidlust, aga see võiks olla selline pikaajaline vaade, kuidas selliseid olukordi lahendada,» lisas ta.Ka Põhiseadusliku Assamblee liige Liia Hänni kinnitas Postimehele, et PI-de rahastamise korda tuleb nüüd kindlasti muuta. Hänni sõnul ei tegele riigikogu sellega praegu vajaliku põhjalikkusega. «Kui nüüd eelarve menetlemise korda muudetakse nii, et riigikogu süveneks konkreetsetesse teemadesse rohkem ja kui valitsus ei saaks liialt dikteerida eelarve läbirääkimisi, siis see oleks väga hea. Sest senise korra jätkudes on olemas oht põhiseaduslikule võimude tasakaalule,» nentis Hänni.Ta tuletas meelde, et presidendi kantselei ei tegele ainult vastuvõttude ja välissuhtluse korraldamisega, vaid ka haldusalas oleva Eesti Koostöökoguga. «Sellel on suur roll kodanikuühiskonna toimimisel. Koostöökogu haldab rahvaalgatus.ee platvormi, mis leiab järjest aktiivsemat kasutamist. Selle platvormi tegijad on väga mures, et ka neil ei ole piisavalt raha, et areneda,» sõnas Hänni. Tema sõnul oleks väga suur kahju meie e-riigile, kui ainuke platvorm, mis teenindab kodanikke, saaks kahjustatud seetõttu, et presidendi kantselei eelarves ei ole selleks raha.Keskel presidendi kantselei direktor Peep Jahilo.AIMAR ALTOSAAR


Kantsler vestlusest Toomas Sildamiga: tahan uskuda, et see oli räägitud rumalusest, mitte väljapressimi se eesmärgilRahandusministeeriumi kantsler Merike Saks ütleb, et presidendi nõunik Toomas Sildam sidus eravestluses seaduste väljakuulutamise presidendi kantselei rahamurega. Sildam eitab seda aga resoluutselt.Presidendi sisenõunik Toomas Sildam suhtles kantsler Merike Saksaga (pildil) 9. juunil. „Millest rahandusministeeriumi kantsleriga räägitakse? Muidugi rahast, ka presidendi kantselei eelarve murest,“ meenutab Sildam.Saks räägib, et ta vastas toona Sildamile, et kantselei ei pruugi valitsuse reservist lisaraha saada. „Kuidagi me sinna eelnõude paketi juurde jõudsime ja tekkis seos, et kui presidendi kantseleil oleks rohkem rahalisi võimalusi, võiks ka eelnõude paketi menetlemine kiiremini toimuda. See ei tähendanud, et oleks seostatud, et väljakuulutamiseks oleks raha vaja. See oli piltlikult öeldud,“ ütleb ta.Saks lisab, et sel momendil hakkas tal piinlik: „Ütlesin ka, et Toomas, see läheb nüüd üle piiri. Mainisin ka seda, et presidendil on ikkagi põhiseaduslikud piirid, millal saab jätta seaduse välja kuulutamata. Et neid kahte asja, millest räägime, sellisel viisil siduda ei saa. Sellega meie vestlus lõppes. Ebameeldiv oli. Minu jaoks see vestlus naljakas ei olnud ja mind tõsiselt häiris selline suhtumine.“Sildam eitab igasugust seose tekitamist rahaprobleemi ja seaduseelnõude vahel: „Kindlasti ma ei pakkunud mingit tehingut, kus oleks kokku seotud presidendi kantselei eelarve ja seaduste väljakuulutamine.“ Ta lisab, et ei tajunud, et hoogne jutuajamine tundus Saksale ebamugav.Kantsler ei mäleta enam täpselt, millal ta vestlusest rahandusminister Mart Võrklaevaga rääkis, kuid viimane ütles talle, et temalgi on Sildamiga selline vestlus olnud. „Tõdesime mõlemad, et tegemist on väga häiriva olukorraga ja raha eraldamine sellises olukorras näeks väga kummaline välja. Tekiks seos, et oleme endale siis äkki seaduse ostnud,“ ütleb Saks.Ta ei tulnud aga selle peale, et pöörduda selle jutuga ametivõimude poole: „See lugu oli tõesti lihtsalt niivõrd piinlik. Lootsime, et see laheneb vaikselt ära. Tahan uskuda, et see oli räägitud rumalusest, mitte väljapressimise eesmärgil.“Nii mõnigi poliitikavaatleja on osutanud, et skandaali puhkemise tagant paistavad Reformierakonna kõrvad. Neljapäeval kritiseeris president Alar Karis valitsuse kehtestatavat automaksu. Päev hiljem kirjutas Postimees, et presidendi kantselei sidus väidetavalt rahataotluse seaduseelnõude väljakuulutamisega. Esmaspäeval sai avalikuks, et küsitavaid vestlusi pidas Sildam.KADRI KUULPAK KRISTELLE MICHELSONRiigikogu erikomisjon arutas rahaküsimist Presidendi institutsiooni rahastamise ja seaduste väljakuulutamise vaheliste seoste küsimust arutas eile riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjon.Toomas Sildam helistas 19. mai õhtul Mart Võrklaevale, et riigikogus olevat palju eelnõusid, millega on ilmselt kiire. Teisalt puudutas ta oma kõnes ka presidendi kantselei rahataotlust. „Head tunnet sellest ei jäänud,“ ütles rahandusminister erikomisjonis.Juunis kuulis Võrklaev kantsler Saksa käest, et temalgi oli Sildamiga olnud sarnane vestlus. „Võib ühe korra rääkida ja valesti aru saada, aga kui see on juhtunud teist korda...“ kirjeldas Võrklaev kahtluse kasvu. Presidendi kantselei juhi Peep Jahilo meelest seisneb probleem sõnumite mõistmises. Lõõpivas vormis edastatuid võib ju segamini ajada tõsiste ettepanekutega. „Toomas Sildam kui sisenõunik ei ole eelarveküsimustega tegeleja.“KARUTEENE: President Alar Karise sisenõunik Toomas Sildam helistas rahandusministrile jutuga, et riigikogus olevat eelnõusid, millega on ilmselt kiire. Ühtlasi puudutas ta ka presidendi kantselei rahataotlust.


Juhtkiri: Kadriorg ja valitsus läksid tülli. Jälle. Ehk on see paratamatu?Liialt pähkleid nosinud oravad päästsid möödunud nädala lõpus valla kuulujutud, justkui tegeleks president Alar Karise sisenõunik Toomas Sildam väljapressimisega: anna meile raha, siis kuulutame maksuseadused välja!Mida Sildam päriselt ütles? Nii rahandusministeeriumi kantsler Katrin Saks kui rahandusminister Mart Võrklaev on öelnud, et ühes ja samas vestluses oli juttu maksuseaduse muudatustest ja faktist, et kantseleil on rahaga kitsas käes.Pigem võib siin näha Kadrioru ja rahandusministeeriumi halbade suhete kulminatsiooni kui tõsist pommimiskatset. Meenutame, et maksuseadused kuulutas president välja, kuid rahandusministeerium Kadriorgu rahapakke ei saatnud.Lisaks tasub märkida, et presidendi võim on seadustega piiritletud. Ta ei saa oma suva järgi seadusi välja kuulutamata jätta. Nii radikaalse otsuse võib teha vaid juhul, kui riigikogu püüab vastu võtta midagi põhiseadusevastast. Sisenõunik Sildamil omakorda pole mingit pistmist kantselei eelarvega. Kui välja arvata fakt, et sealt makstakse talle iga kuu 3600 eurot palka.Kentsakal kombel jõudsid Sildami vestlused leheveergudele mõned päevad pärast seda, kui rahandusministeerium pidi hakkama selgitama, miks praeguses julgeolekuolukorras presidendile välisvisiitideks raha ei anta. Jutt võimalikust huvide konfliktist sobis selleks hästi.Reformierakonna võime kõike endale sobivalt meedias välja spinnida on suisa legendaarne. Sarnase oskusega saab teistest parteidest uhkustada ehk vaid EKRE, kuid nende manipulatsioonid piirduvad enamasti nurgataguste kanalitega, millel hoiavad pingsalt silma peal ainult EKRE toetajad.Taavi Rõivase valitsuse lagunemise järel hakkas välismeedia usinalt kirjutama Keskerakonna koostööleppest Putini parteiga. Saateks oravate kommentaarid. Täiesti juhuslikult.Samas peaksid poliitikud mõtlema, mida nad suust välja ajavad. Ka ajaloost võib leida näiteid, kus liiga uljalt suud pruukiv poliitik väljastab ninaalusest elundist vahtu, mille tõttu tuleb hiljem andeks paluda.Nii juhtus näiteks Siim Kallasel, kes rääkis intervjuus, kuidas tal soovitati valitsusse pääsemiseks kokku leppida Margus Linnamäe ja Parvel Pruunsillaga, et nad annaksid Isamaale käsu: tehke Reformierakonnaga koalitsioon. Päev hiljem palus Kallas vabandust, sest läks spekulatsioonidega liiga hoogu.Mõtlema ei peaks muidugi ainult poliitikud. Ka Toomas Sildam on kahtlemata piisavalt kogenud, et sääraseid skandaale vältida ja edaspidi sõnumid piisavalt selgelt edasi anda.Et president ja võimupoliitikud üksteist ei armasta, pole midagi erakordset. Meenutame või Kersti Kaljulaidi ja EKREIKE valitsuse suhteid. Kaljulaid isegi ei püüdnud varjata, kuivõrd ta toonaste võimurite poliitikat jälestab. Vastaspool aga ei häbenenud omakorda igal võimalusel presidendile verbaalselt vastu vahtimist sõita.Hästi ei saanud poliitikutega läbi ka Kaljulaidi ja Karise eelkäijad. Presidendi ametikohta on konflikt poliitikutega lausa sisse kirjutatud. Tal pole sisuliselt võimu ja ta tegeleb võimulolijatele moraali lugemisega. Kellele meeldb, kui talle pidevalt õpetatakse, kuidas oma tööd teha?Iroonilisel kombel tuleb presidendil aga tagasivalimiseks poliitikutega hästi läbi saada. Lennart Meri seda ei suutnud, aga teda päästis tema roll ühiskonnas. Poliitikutel olnuks ääretult raske valijatele näkku vaadata ja öelda, et populaarne president saadeti kukele, sest ta oli võimuritele ebameeldiv.Toomas Hendrik Ilves hoidis end esimesel ametiajal tagasi ja tegeles välispoliitikaga. Kodumaal hakkas ta piike ristama alles teisel viisaastal, kui presidendivalimistele enam mõtlema ei pidanud. Arnold Rüütel ja Kersti Kaljulaid piirdusidki ühe ametiajaga.Milliseks kujuneb Karise saatus? Seda näitab aeg.Ekvard Joakit


Nordica krahhi uskumatu luguViimastel aastatel Nordicas toimunut asub uurima erikontroll. See on tõsine samm. Varem on erikontrolli tehtud näiteks riigiettevõttes, kus esitati arveid seapõleti kasutamise eest, kuigi päriselt kärsalisi ei põletatud, ja korruptsioonikeerisesse sattunud Tallinna Sadamas.Nordica hakkas kiiva kiskuma toonase majandus- ja kommunikatsiooniministri Taavi Aasa viimastel ametikuudel. Just siis tehti otsus, mis ettevõtte sügavale kahjumisse viis. Tema pole aga süüdi.Kentsakal kombel minister lihtsalt ei saanud aru, et lisalennukite hankimine tähendab lennufirma kasvamist. „Rääkisime mõnest suuremast lennukist. Seal ei olnud juttu, et mingi äkiline allhangete laienemine töösse peaks minema,“ meenutab Aas.Lihtne oleks öelda: minister oli turakas. Tema on süüdi. Tegelikult ei tohiks aga Aasale kurja pilguga otsa vaadata. Toonane majandus- ja kommunikatsiooniminister vastutas ka näiteks Elroni, Operaili ning Eleringi eest.Iga terve mõistusega inimene saab aru, et ühelt ja samalt poliitikult ei saa eeldada korraga raudtee-, transiidi-, lennundus- ja elektrivõrguekspertiisi. Oleks tore, kui ta seda kõike mõistaks, aga selliseid poliitikuid võib Eestis parimal juhul ühe käe sõrmedel kokku lugeda. Halvemal juhul pole neid olemaski.Aas esitas – sarnaselt kõikide teiste ministritega, kes viimastel aastatel Nordica eest vastutanud – omaniku esindajana soovid väga selgelt. Neid oli kaks. Lennufirma peab kasvama konservatiivselt ja saama hakkama enda rahaga. Ei mingit lisasüsti valitsuselt.Et suurte lennukite ostmine on hea mõte, ütles Taavi Aasale toonane majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi, praegune kliimaministeeriumi lennundusosakonna juht Taivo Linnamägi. Just tema istus tänavu juuni alguseni ministeeriumi esindajana Nordica nõukogus.Tegu on omamoodi paradoksiga. Poliitikud ei roni juba aastaid riigiettevõtete nõukogudesse, sest sellele vaadatakse viltu. Kui vähegi võimalik, saadetakse riigifirma käekäiku jälgima mõni tippametnik. Poliitiku otsused on avalikkuse kullipilgu all. Kui paned pange, kaotad hääli ega pääse enam võimule. Ametniku tööelu aga rahva arvamusest liialt ei sõltu. Korruptsiooniriski vähenemisega (hea!) koos hajub ka vastutus (halb!).Linnamägi nendib Ekspressile, et otsust ei tehtud puusalt tulistades. Nõukogu oli uute suuremate lennukite hankimise puhul esiti üsna skeptiline: „Mulle tundus, et see (skepsis – EE) tuli juhatusele üllatusena.“Nordica juht Jan Palmer suutis aga nõukogu ära veenda. Linnamägi meenutab, et neile toodud plaanid olid ääretult detailsed. Finantsülevaade oli korralik. Isegi esimene partner – Tez Tour – leiti kiiresti.Nordica nõukogu esimehe David O’Brocki sõnul püüti uue ärisuunaga vähendada ka riski, kus suur osa Nordica sissetulekust sõltuks vaid ühest kliendist – SASist.„Saan öelda, et riskid olid läbi mõeldud. Ei lennatud ummisjalu peale,“ ütleb Linnamägi. Kuid miks minister asjast õigesti aru ei saanud, Linnamägi ei mõista. Samas – ükski minister ei sekkunud Nordica äriotsustesse.Omaniku esindajana võinuks ministrid seda teha, aga pigem oli nõukogu suhtlus nendega ühepoolne. Minister lihtsalt võttis info teadmiseks ja käske ei jaganud. Vahel esitasid ministrid küsimusi. Näiteks juhul, kui pidid valitsuses midagi selgitama.Esialgu sujus kõik võrdlemisi hästi, leiab Linnamägi: „Kui vaadata eelmise majandusaasta tulemust, siis peale ei makstud.“Seetõttu hindab endine Nordica nõukogu liige, et omaniku ootus – kasvada konservatiivselt – sai igati edukalt täidetud. Tõsi, Linnamägi näeb ka ise üht murekohta: „Konservatiivsus on muidugi hinnanguline. Kas uude ärisuunda sisenemine on konservatiivne ärimudel või mitte? Samas oligi see mõeldud vaid positiivse rahavoo olemasolul.“A320 lennukite ostmine kiskus aga lõpuks kogu ettevõtte kiiva. Nordica tahtis saada vähemalt kümmet suurt lennukit. Poolteise aastaga on seni suudetud liisida kolm!Lennundus on mahuäri. Üksik lennuk toodab peaaegu alati kahjumit. Piloote ei saa üht tüüpi lennukist teise ümber tõsta. See vajab koolitust. Või uusi piloote. Varuosad on igal lennukitüübil erinevad. Mida rohkem neid osta, seda odavamaks need muutuvad. Ühe lennuki hooldamine on ääretult kallis.Ka juuli lõpus ametist lahkunud Palmer märkis 2013. aastal Postimehele – toona Estonian Airi juhina –, et lennuettevõte ei tohiks lennata eri lennukitega, sest see pole lihtsalt tulus.Nüüd selgitab aga Palmer Õhtulehele, et Estonian Airil oli oluliselt vähem tiivulisi kui Nordical. Samas tunnistab, et ka praegu peaks Nordical olema vähemalt kümme A320 lennukit. Palmer usub, et see probleem laheneb: „See on kriitilise massi küsimus. Olen täiesti veendunud, et kahe-kolme aasta pärast on Nordical üle kümne A320 lennuki.“Euroopas puhkes koroona järel lennundusbuum. Inimesed tahtsid taas reisida. Varjusurmas olnud sektor ärkas ellu. Väga kiiresti. Majanduseksperdid ütlevad, et kiire majanduskasv pole hea, sest lööb turul tasakaalu uppi. Sama kehtib ka kitsamas valdkonnas.„Lennundussektoris napib piloote, stjuardesse, insenere, tehnikuid ja paljusid teisi töötajaid. See tekitab meeletud probleemid. Liisingufirmadelt lennukite saamine võtab kauem aega ja kui midagi katki läheb, tulevad varuosad kauem,“ tõdeb Palmer.Lennundussektoris napib piloote, stjuardesse, insenere, tehnikuid ja paljusid teisi töötajaid. See tekitab meeletud probleemid.Nordica pole oma muredes üksi. Lennukeid lihtsalt pole nii palju, kui neid vaja läheks. Lätlaste Air Baltic tellis juba aastaid tagasi kümneid uusi A220 õhusõidukeid. Nende saabumine võtab aga aega. Lisaks ilmnesid uuel mudelil kasvuraskused. Mõnel tiivulisel ei toiminud mootor nii, nagu peaks. Mootorite asendamine võtab aga samade tarneraskuste tõttu peaaegu aasta.Seetõttu võivad lõunanaabrite lennufirmaga reisijad tänavugi suvel sattuda hoopis mõne allhankija lennule, kellelt Air Baltic viimases hädas teenust sisse ostab. Viimases hädas on käiku läinud suisa rumeenlaste Carpatairi üle 30 aasta vana Fokker 100. Lennuk, mille opereerimiskulud on moodsamate lennukitega võrreldes kosmilised.Tänavu kevadel tuli erasektorist transpordi asekantsleriks Sander Salmu. Esimestel töönädalatel kohtus ta usinalt oma valdkonnas tegutsevate riigiettevõtete juhtidega. Mõistagi ka Nordica juhi Jan Palmeriga.„Tema ütles, et eelmine aasta lõpetati kasumis ning sel aastal tegeletakse uute projektidega ja kõik läheb plaanipäraselt,“ ütleb Salmu. Saabuvast krahhist ei saanud värske riigiametnik ühtegi märki.Miks?Salmu tõdeb, et talle antud ülevaade polnud väga detailne. Samas olla see mõistetav: „Ega asekantsleri amet ei tähenda seda, et mulle võiks rääkida ärisaladusi ja ma kõikidele andmetele piiramatult ligi pääseksin.“Koostöö Palmeriga võtab kukalt kratsima ka Aasa. Pika ohke järel otsustab keskerakondlane siiski diplomaatiliseks jääda: „Ma ei ütleks, et meil mingeid probleeme oli.“Õige pea avanes Salmul aga võimalus riigi lennundusärisse jõulisemalt sisse vaadata. 1. juunil sai ta Linnamäe asemel Nordica nõukogu liikmeks. Asekantsler viitab, et ühtegi vandenõud siit otsida ei tasu. Nordica nõukogu liikme ametiaeg kestab kolm aastat ja Linnamäel sai see juba teist korda täis. Riigiettevõtetes on tava, et üks nõukogu liige ei istu seal üle kahe ametiaja.Just asekantsleri nõukokku saatmine oli igati loogiline, sest riik valmistus lennundusäri erastamiseks ja asekantsleril on mahamüümiseks vajalike ettevalmistuste tegemine nõukogus olles lihtsam.Juba Nordicast vabanemiseks valmistunud Salmu ja kliimaminister Kristen Michal said aga juulis šoki. Varem oli teada, et Nordica jäi esimeses kvartalis enam kui kolme miljoni euroga kahjumisse. See oli halb uudis, aga mitte katastroofiline. Finantsplaanides arvestatigi, et kevadtalvel võib Nordica mõne miljoni kahjumit toota.Nüüd aga teatas lennufirma finantsjuht Eteri Harring nõukogule, et ka mais ja juunis läks kõik täitsa võssa. Kindlasti tulu tooma pidanud teine kvartal oli tegelikult veel hullem kui esimene! Nüüd saadi kolme kuuga kahjumit neli miljonit eurot.Mis Nordicas täpselt valesti läks, peab välja selgitama riigi palgatav erikontroll. Sellist sammu ei astuta kunagi vaid kahjumi tõttu. Seda kinnitab ka eksminister Aas.Varem on riigiettevõttes erikontroll tehtud näiteks seoses Tallinna Sadama korruptsioonikaasusega või põllumajandusministeeriumi äriühinguga, mis esitas seakatkus kärsaliste põletamise eest arveid, kuigi tegelikult põletit ei kasutanud.Ehk siis: ministeeriumil on kahtlus, et Nordicas tehti midagi, mis äriseadustiku järgi pole lubatud. Näiteks vilistati omaniku ootustele. Või esitati valeandmeid. Või hoiti teadlikult infot kinni.„Meil ei ole kahtlused. Meil on küsimused,“ rõhutab Salmu. „Me ei saa aru, kuidas lumepalliefekt nii kiiresti nii suureks läks. Juunis oli teadmine, et kõik läheb hästi. Juuliks oli aga pilt kardinaalselt muutunud. Tahame aru saada, kus tekkis infolõtk.“Et nõukogu oleks omaniku esindaja (loe: ministri) eest infot varjanud, ministeeriumis ei usuta. Pigem tahetakse vastust küsimusele, ega lennufirma juht Jan Palmer pahatahtlikult nõukogule valeandmeid ei esitanud. Nõukogu puhul tahetakse aga kliimaministeeriumis Suur-Ameerika tänaval teada, ega nad äriplaani kohta olulisi küsimusi pärimata ei jätnud.Kas Palmer on valmis vanduma, et Nordica juhatus ei ilustanud infot, mis anti nõukogule ning ministeeriumile? „Ei kommenteeri.“Kas Palmer on valmis vanduma, et Nordica juhatus ei ilustanud infot, mida anti nõukogule ja ministeeriumile?„Ei kommenteeri,“ vastab ta. Siiski rõhutab endine juht, et juhatus andis iga kuu nõukogule üle väga põhjaliku raporti.On aga üks konks. Tõenäoliselt erikontroll Jan Palmerilt midagi küsida ei saa. Ega näiteks Palmeri meilivahetusi vaadata. See viiakse läbi vaid ettevõtte majandustulemuste, nõukogu protokollide, memode ja lepingute põhjal.„Neil ei ole mingit ülekuulamisõigust,“ nendib Salmu. Erikontrolli esialgsed tulemused peaksid selguma juba septembri lõpuks. Kliimaministeeriumis lubatakse, et nad ei pista neid sügavale sahtlipõhja, vaid esitlevad ka avalikkusele.Kliimaminister Kristen Michali sõnul ei kavatse riik Nordicale raha juurde anda. Kui asi läheb hapuks, müüakse maha ainult Transpordi Varahaldus. Ettevõte, millele kuuluvad Nordica lennukid ja mis jäi kahjumisse vaid kõige pingelisemal koroona-aastal.Salmu ütleb, et Nordical on armuaega kuus kuud. Veebruariks peab olema selge, kas nad jäävad ellu või mitte. „Kui Nordicat ei õnnestu kasumlikuks pöörata, pole meil mõtet neid lennukeid hoida.“Ultimaatum aga ei tähenda, et Nordica peaks tuleva aasta jaanuaris ja veebruaris kasumit teenima. Pigem tahab riik näha, et nad suudavad äriplaani täita ja see annab kevadeks-suveks lootust. „Peame olema veendunud, et Nordica on kasumlik ettevõte ja vajalikud muudatused on ära tehtud,“ sõnab Salmu.Riiklikku lennufirmat tuli päästma hollandlane Remco Althuis. Esialgu lubab ta Ekspressile intervjuu anda, kuid mõned tunnid hiljem teatab Nordica pressiesindaja Airi Kaunissaare, et selleks pole siiski aega ning küsimused tuleks saata kirjalikult.Need jäävad aga vastuseta. Tähtajaks saabub vaid Kaunissaare lakooniline teade: „Remco ütles, et keskendub oma praegusele tööle ega anna kommentaare.“Ekspress avaldab küsimused, mis Nordica uuel juhil vastamata jäid.Lõpetame aga positiivsel noodil. Nordica olulisim klient SAS jäi tänavu juunis esimest korda alates 2019. aastast kasumisse. Vahepeal pankroti veerel kõikunud lennuettevõtte kohal on nüüd taevas mõnevõrra pilvitum, mis meeldib kahtlemata ka Nordica juhtidele.Mis juhtus Nordica nõukogu esimehel Saaremaal?Nordica nõukogu esimehe David O'Brocki karjääriteel on suur rasvane küsimärk.Aastakümneid keemiatööstuses tegutsenud O'Brock läks 2017. aastal Baltic Workboatsi välisturgude müüki ja turundust juhtima. Ta pidas seal vastu vähem kui neli kuud. Toona põhjendati, et O'Brockil polnud piisavalt teadmisi tehnilisest laevaehitusest. Miks neid aga üldse turunduses ja müügis vaja peaks minema?Ka tagantjärgi kirjeldavad saarlased O'Brocki lahkumist kui „ootamatut". Mis Baltic Workboatsis aga tegelikult juhtus, ei taha keegi öelda. „Ma olen üldse välismaal, aitäh," vuristab ettevõtte omanik Margus Vanaselja ja katkestab kõne. Kirjalikule küsimusele ta ei vasta.O'Brock jätab samuti Baltic Workboatsi puudutavale küsimusele vastamata.Ekvard Joakit